192 



Yid grod-daiumcu, 



af forf. till Sjojunyfruns Sagor. 



I skogen lag en damm, ett sadant der litet grumligt 

 vatten, hvari aldrig stb'rre djur an grodor, ormar och odlor 

 uppehalla sig, och som derfore tror sig intaga ett ofantligt 

 omrade af jordytan. 



Omkring dammen vexte lind, lonn, hassel, ek och bjork. 

 Afven dessa hade hoga tankar om sig. Menniskor taga sig 

 ju namn efter oss, sade de. Salunda finnas Lindqvistar, Lon- 

 negrenar, Bjorklundar m. fl. Och de speglade sig sjelf- 

 fornojda i dammen, fastan vattnet var grumligt. 



Hum frodades icke graset narmast dammen! . . . Man 

 kunde se, att det lefde i valmaktsdagar. Delta som annars 

 ar sa bojligt och odmjukt, holl sig sty Ft och stelt. 



Men midt i den yppiga grasvexten satt en groda. So- 

 len varmde sa skont hennes slemmiga hud. Det ar dock 

 valsignadte, tyckte hon. Koax, koax, koax! Hon tyckte 

 alltsa battre an hon kunde uttrycka sig. 



Utan att vilja tadla henne for hvad hon icke radde 

 for, var hon emellertid ett sjap, en riktig tassa, platt och 

 otymplig. Sa ofta hon rorde sig i det vata elementet, hor- 

 des det plomp! efter henne. Eljest sag hon icke sa ilia 

 ut. Hon var helt ung samt mojligen till och med en skon- 

 het inom sitt slagte. 



Ogonen voro stora och utstaende, med en smal, gul 

 randning ofvantill, motsvarande brynen. Hon blinkade al- 

 drig och det besvarade henne ej heller, om nagon holl henne 

 tummen pa ogat. Hon bar eri gron lifkladning med tv& 

 svarta knapprader pa ryggen. Pa hvarje hand hade hon tre 



