194 



Godt, du lofvar korama straxt . . . atertog ormen. 

 Hvad man lofvar, bor man halla. Sa kora da! 



Deri enfaldiga tassari lat verkligen narra sig att tro, 

 det lion genom sitt koax git'vit ett forhastadt lofte att 

 komma straxt. Hon tvekade likval . . . 



Fy , hvaste ormen, wloftesbryterkab) Derpa visade 

 ban sig kail. 



Da blef grodan if ran sig. Hon hogpade i vattnet. 

 Plomp! sade det efter henne, och lion skyndade sig sim- 

 mande till ormens lager. Men nar lion hunnit detta sa 

 nara, att ormen oppnade sitt gap, for att uppsluka henne, 

 raddades hon oformodadt. 



En vandringsman hade slagit sig ned pa en stubbe vid 

 sjelfva dammen och anstallt sina betraktelser ofver ormen 

 och grodan. Just i lagom tid tradde ban rned sin kapp 

 emelian. Han dodade ormen, i hvars giftiga kaftar grodan 

 i annat fall icke skalle sluppit undan med lifvet. 



Eeflexionerna gora sig viil sjelfva; men vandringsman- 

 nen gjorde dem anda. 



Mangen, folio sig bans orcl till grodan, mangen, hvil- 

 ken i barndomen varit qvick som en fisk, blir i framtiden 

 dum som en padcla. Lat varna dig af denna din underbara 

 raddning! Icke kan du parakna, att en vandringsman all- 

 tid skall sta tillreds och fralsa dig, da du tjusats af nagon 

 orm. I allmanhet, under inflytelsen af hvilken tjusning som 

 heist, gif dig atminstone icke ut pa djupet, nar du ingen- 

 ting annat ar an en tassa! 



