112 



men den stiger hcrfra jsevnt og svagt indefter. Det frem- 

 gaacr heraf, hvor overordentlig maegtig denne lisskorpe 

 maa vaere. Skjondt Formen af det underliggende, oprin- 

 delige Land er forsvunden, kan man dog med Grund 

 antage, at det maa have havt store Dale og Straeknin- 

 ger af Lavland, som haevede sig kun lidet over Havets 

 Niveau; da disse nu ere udjaavnede af Isen, der bar 

 oversvommet det Hele til hiin Hoide, maa den paa slige 

 Steder have en Tykkelse af 1000 Alen. 



Men det maerkeligste. ved denne Indlands-Iis er den 

 Tendents den viser til at skyde sin Rand frem og voxe 

 ud over Yderlandet og Havet mod Vest. Den kunde 

 ogsaa i denne Henseende lignes ved et Hav af en seig 

 tykflydende Masse, der havde oversvommet Landet og 

 endnu vedblev at stige, men i samme Forhold sogte at 

 flyde over og udbrede sig mod Vesten. Man maerker 

 paa samtlige Grene af den, der gaae ned igjennem de 

 na3vnte Dale til Fjordene, at Isen skydes mere eller 

 mindre langsomt ned til Havet, Denne Beva3gelse spo- 

 res navnligen i den Omstrendighed , at den faste lis, 

 e ft er ha an den som den skydes ud i Havet, 

 knaekker af og afgiver Brudstykker, som derpaa 

 bortfores af Vind og Strom. Disse Brudstykker ere 

 netop de svommende lisfjrelde; af deres Storrelse 

 og af den Msengde, som aarligen passerer ud gjcnnem 

 Fjordenes Mundinger, kan man slutte sig til den Kraft, 

 hvormed Isen fra det indre Land skydes ned i Fjordene; 

 og her viser sig da det masrkelige Forhold, at skjondt 

 lissletten udbreder sig eensformigt overalt imod 0st, er 

 der dog en saa staarkt fremherskende Beva?gelse af den 

 henimod visse enkelte Fjorde, at den, som finder Sted 

 til alle de andre, er for lidet eller intet at regne dcrimod. 



