115 



fore og tilintetgj0re det aarlige Overskud af lis, som 

 danne8 paa Gronlands indrc Fastland. Taenkte man sig 

 de yderste Mundinger af Sundene og lisfjordene lukkede 

 eller blot saaledes tilstoppede, at lisfjaeldene ikke mere 

 kunde drive ud, da vilde, eftersom de Aarsager, der 

 skabe Isen paa Indlandet, vedblive at virke, Fjordene 

 om kort Tid heelt opfyldes, og de stedse voxende lis- 

 masser vilde brede sig ud over det nu med Vegetation 

 bedsekkede Yderland og begrave det til dets yderste Kyster, 

 ligesom de alt have begravet det store Indland. lis- 

 fjordene ere altsaa de Afledningskanaler, ved 

 hvilke Yderlandet sikkres imod at blive over- 

 svommet af lis og ganske ubeboeligt for Men- 

 nesker som for Dyr. 



Men dette er ikke den eneste Betydning, som lisfjordene 

 have for disse Kyster i Henseende til deres Beboelighed. 

 Det er bekjendt, at Beboerne af disse nordligste Lande 

 ernaere sig saa godt som alene af Havet, og at navn- 

 ligen Havpattedyrene, og blandt disse isrer S&lhundene, 

 forsyne Gronlaenderen med hans vaesenligste Livsforner- 

 denheder, Fode, Klaeder, Lys og Varme, Baade, ja til- 

 deels endog med Boliger. Her indtraeder nu den maerkelige 

 Omstaendighed , at den Saelhundeart, som er den hyp- 

 pigste ved Nordgronland, netop har sit Hovedtilhold og 

 sine meest yndede Opholdssteder inderst i lisfjordene, 

 naermest Randen af den faste lis, der hvor lisfjaeldene 

 lesrives og vaelte sig ud i Havet Navnligen synes det, 

 som ora de gamle og store Saelhunde tage stadigt Op- 

 hold i de indre lisfjorde; i disse, tildeels utilgjaengelige 

 Afkroge af Havet, hvor Fjordisen s^nderbrydes om Vin- 

 teren ved Kalvningernc , finde de altid aabne Render, 

 hvor de kunne komme til Luften og drage Aande ; i de 



8* 



