dem var Jorden 0de og torn, ubeboet fordi den var 

 ubcboclig, at dc ringe plutoniske Kraefter, der nu under- 

 tiden ryste og forandrc Jordskorpen, dengang vare langt 

 mere inntensive og storartede i dercs Virkninger, at smel- 

 tendc Masser spraengte Jordskorpcn paa tusinde Steder, 

 Ujftede, forsk0d ellcr omstyrtede den, at Land gjentagne 

 Gange blev til Hav, og Hav atter til Land, og sperge 

 vi forbausede: hvorledes er alt dettc gaaet til? da 

 peger Geologien tilbage mod en fjern Tid, da den ung- 

 dommelige Jord soin en ildflydende Masse, hyllet i uigjen- 

 nemtraengelige Dampe, bevaegede sig gjennem det umaade- 

 lige Verdensrum. En saadan flydende, fritsvaevende 

 Masse inaatte af physiske Grunde antage Kugleformen, 

 men da alle de Dele af den, som laae naermest ^Eqva- 

 tor, ved dens roterende Beva3gelse fik en storre Fart og 

 Bestraebelse efter at flyve bort, saa maatte denne Kugle 

 tillige blive noget sammentrykket under Polerne, saale- 

 des som det netop er Tilfaeldet med Jorden. Ved Ud- 

 straalingen mod det kolde Verdensrum tabte den efter- 

 haanden Varme, og tilsidst begyndte dens Overflade 

 at storkne. Af hvilke voldsomme Fremtoninger denne 

 furste Binden af de smeltede' Masser bar va3ret ledsaget 

 hvorledes de storknede Partier ere blevne tumlede og 

 knuste mod hverandrc paa den rasende Ilds0, ligesom Isflager 

 paa et stormbevacget Hav, derom kunne vi neppe gjore 

 os nogen Forestilling ; nok er det, der blev tilsidst spaendt 

 en Bro over Dybet, der ved den vedblivende skjendt 

 bestandigt forniindskedc Afkoling 16 ) blev tykkere og tyk- 



Jordcns Afkeliug cr nu snsvvidt fremskredct, at den kan betragteg 

 som Nul, idet det Tilskud if Varme den erholder fra Solen 

 naestcn fnldstiendigt opveier dens Tab ved Udstraaling. I de 



4* 



