heden paa den; men skjondt enkelte Maend som Agri- 

 cola og Steno segte at indslaae en sundere Ketning og 

 bygge deres Slutninger om Jordens Dannelse paa om- 

 hyggelige Unders0gelser i Naturen, vedblev den dog 

 indtil langt ind i det 18de Aarhundrede at vaere en 

 Spilleboldt for Philosophers og Theologers Speculationer, 

 og ubegrundede Theorier, den ene mere afsindig end 

 den anden, afloste hverandre. Efterat nogle vserdige 

 Forl0bere ligesom havde indledet Videnskabens Frigj0- 

 ren, optraadte endelig Werner (17501817) som den 

 neptuniske og Hutton (1795) som den plutoniske Theo- 

 ries Gjenskabere, hver for sig straebende at begrunde sin 

 Mening ved Undersogelser i Naturen. Men den frem- 

 skridende Videnskab har anerkjendt den almindelige 

 Rigtighed af Muttons Anskuelser, og vi ville nu forsoge 

 ad Undersogelsens Vei at paavise, at Jorden har en h0i 

 Varme i sit Indre og der formodenligt befinder sig i en 

 smeltet Tilstand. 



Den yderste Deel af Jordskorpen maa n0dvendig- 

 viis paa Grund af sin Ledeevne tage Deel i de Foran- 

 dringer, som foregaae i Luftvarmen. Hver Dag traenger 

 en lille Varmeb01ge ned i Jorden, forfulgt af en lille 

 Kuldeb01ge: en msegtig Sommervarmebolge efterf01ges i 

 Aarets L0b af en tilsvarende Kuldeb01ge om Vinteren *). 

 Den daglige Indvirkning oph0rer allerede i 2 Fods 

 Dybde at vaere maerkelig, den aarlige straekker sig be- 

 tydeligt dybere. Jo st0rre Modsaetningen er mellem 

 Sommer - og Vintervannen , desto maerkeligere bliver 



Det ber her maaskee bringes i Erindring, at Kulde ikke er Man- 

 gel paa Varme, men kun en ringere Varme. 20 Kulde er varmt 

 sammenlignet med 80 Kulde. 



3 



