140 



ikke sandsynligt, at den skulde vaere den eneste Klode, 

 der var i Besiddelse af Tiltraekningsevne. Vi skulle nu 

 see, hvorvidt det ogsaa ved andre Kloder er lykkedes at 

 paavise Tyngde. 



Det er en bekjendt Ting, at Havet, ister det store 

 Verdenshav livor det i Bugter skja3rer sig ind i Landet, 

 regelmaessig stiger og synker. Man kalder denne Stigen 

 og Synken F 1 o d og E b b e. Begge indtraeffe de to Gange 

 daglig, Floden naar Maanen er hoiest paa Himlen eller 

 laengst under Horizonten, Ebben naar Maanen staaer 

 lige i Horizonten. Disse store Vandbevaegelser kunne 

 kun forklares ved at antage, at en Tiltrrekning, der aldeles 

 ligner Tyngden, udgaaer fra Maanen. Taenke vi os 

 nemlig denne staaende lige over et Sted paa Verdens- 

 havet, saa vil den vaere naermere ved den letbevaagelige 

 Havflade end ved den inden for denne liggende faste 

 Jordmasse, den vil derfor virke stajrkere tiltraekkende 

 paa Vandet end paa Jorden, Vandet vil haave sig og 

 vi have Flod. Paa den lige modsatte Side af Jorden 

 vil det omvendte finde Sted, Maanen virker her staarkere 

 paa den faste Jord end paa den fjernere Yandmasse, 

 Jorden drages derfor saa at sige bort fra Vandmassen, 

 der altsaa ligeledes her kommer til at staae heiere; dette 

 Sted faaer altsaa ogsaa Flod. Da nu Vandet ikke 

 kan haeve sig paa et Sted af Jorden, uden at det maa 

 staae lavere paa et andet Sted, saa indsees det let, at 

 dette maa indtraeffe paa de Steder i Havet, der ligge 

 lige langt fra dem, hvor der er Flod; disse ville altsaa 

 have Ebbe. Vi finde altsaa i Floden og Ebben Virk- 

 ningen af Maanens Tiltrajkning ; vi see hos Maanen 

 den sarame Egenskab som hos Jorden, den bar 

 Tyngde. 



