V u 1 k a n e r n e. 



(Af C. Foyh.) 



lie Gamles poetiske Opfattelse af Vulkanerne som Ild- 

 gudens Smedevaerksteder eller som Fasngsler for vilde 

 Titaner og Giganter indeholdt langt mere Sandhed end 

 adskillige af det forrige og selv af dette Aarhundredes 

 fortvivlede Forklaringer af disse storartede Fremtoninger 

 i Naturen som Result ater af smaalige lokale Forbrasn- 

 dinger, Forvittringer eller andre chemiske eller elek- 

 triske Processer, og i mangen digterisk Skildring fra 

 hiin Tid klinge Ideer og Forestillinger igjennem, som, 

 afklajdte den digteriske Udsmykning, vilde stemme vel 

 med Videnskabens nugjaeldende Anskuelser. 



Vi have allerede tidligere sogt at vise, at Jorden 

 er ildflydende i sit Indre, og henpeget paa Vulkanerne 

 som et af de meest talende Beviser herfor. Denne ild- 

 flydende Masse har paa mangen Maade indvirket paa 

 og skaffet sig Udvei gjenneni den faste Jordskorpe, men 

 det er forst naar der danner sig en varig eller i lasngere 

 Tid vedvarende Forbindelse mellem det Indre ogAtmos- 

 phaeren ved Hjelp af en Kanal, del* tjener til Udgang 

 for hoitspaendte Dampe og Luftarter og mangeslags faste 



