398 



op mod den , og bensegte dens Mulighed , idet de be- 

 kjasmpe den Theori, hvorpaa den er begrundet; men de 

 flestc af disses polemiske Skrifter havde Satirens Form, 

 grebe ikke Sagen ret fat for Alvor, og de virkede der- 

 for ikke saameget som den Omstasndighed, at de egent- 

 lige Chemikere i det 17de Aarhundrede mere og mere 

 vendte sig bort fra Alchemien, og sogte at adskille den 

 videnskabelige Chemi som den hoiere Cherni fra Guld- 

 mageriet. Dette i Forbindelse med mange Bedragerier, 

 som man opdagede, gav den et haardt St0d, men sit 

 Naadestod fik den ved Opdagelsen af, at Metallerne ikke 

 vare sammensatte, men enkelte Legemer. Men endda 

 gives der endnu den Dag i Dag Alchemister; enkelte 

 Farnilier i Thyringen og Hannover offre deres Midler 

 til Guldmageriet, men det er kun enkeltstaaende Phx- 

 nomener. Alchemien har tabt sin Betydning. 



Men kunde man tilsidst sperge: Hvad Nytte har 

 Alchemien gjort? Frembyder den ikke et s0rgeligt Exem- 

 pel paa den menneskelige Aands Vildfarelse? Maa man 

 ikke med Ringeagt see ned paaMsend, som have pleiet 

 eaadanne Meninger og offret deres Liv til saadan Vir- 

 ken? Lader os furst undersoge Sagen, for vi faelde 

 Dommen; lader os gaae tilbage i Tiden og see Sagen 

 med det Blik, som Alchemist en havde for ^Naturen og dens 

 Phaenomener. Med de Kundskaber, som staae til vor 

 Raadighed, med den Indsigt i Naturens Love og dens 

 Hemrneligheder, som vi have erhvervet os, kunne vi kun 

 med Vanskelighed stige ned til Alchemistens lave Stand- 

 punkt, hvor vi see harn med utraettelig Iver og Udhol- 

 denhed aibeide med de ringe Hja3lpemidler, baade af 

 Kundskaber og Stoffer, som han er i Besiddelse af. 

 Hvad Alchemisterne vidste om Metallerne og deres Egen- 



