379 



den falske Mening, at Alchemien var af arabisk Oprin- 

 delsc; men naar vi erindre Koranens Forbud mod al 

 Grublen, og hvorledes dens Fatumlaere ligefrem maatte 

 trade hemmende op mod Dyrkningen af Laegekunsten, 

 maae vi indrwmme, at det ikke er rimeiigt, at disse vi- 

 denskabelige Grene have udviklet sig af sig selv; hvor- 

 liden Priis de arabiske Fyrster satte paa Videnskabe- 

 lighed, sees tydeligt deraf, at Feldtherren Amru lod dot 

 store alexandrinske Bibliothok opbraende for at varme 

 Badestuerne. Paa en Tid altsaa, da hele Europa, over- 

 svwmmet af Skarer af raae Folk, var ,udsat for at miste 

 al Cultur, da Videnskabeme ikke kunde finde et blivende 

 Sted, var det Araberne, som beskjreitigede sig med dem 

 og bevarede dem. 



Den forste alchemistiske Skribent, som vi see op- 

 trasde iblandt dem, var Geber, efter Nogle en Graeker, 

 efter Andre en Araber, som i Begyndelsen af det niende 

 Aarhundrede optraadte som Laerer i den grsesk-arabiske 

 Philosophi i Sevilla. Han var for sin Tidsalder en 

 Chemiker af stor Fortjeneste, der havde mange practiske 

 Knndskaber , som ban havde erhvervet sig i sine 

 Bestraebelser for Metalforvandlingen , hvis Mulighed 

 han stottede paa en fuldstaendig Theori om Metallernes 

 Sammensaetning, som vi her kortelig ville gaae ind paa, 

 da den udgjor Grundlaget for hele Alchemien. Alle 

 Metaller, meente han, vare sammensatte af 2 Stoifer, af 

 hvis Maengdeforhold og forskjellige Grad af Reenhed 

 Metallets Natur afhang; disse vare Svovl (Sulfur) og 

 Qviksolv (Mercurius) ; men meget snart gik man bort fra 

 disse bestemte Stoffer, og Sulfur og Mercurius gik nu fra at 

 vasre Stoffer, som fandtes i stor Maengde i almindeligt 

 Svovl og Qviksolv, over til blot at betegne Begreber: 



