372 



og der maa altsaa komine en Tid, da den vil styrte ind 

 i denne. Samme Skjaebne maa efter Forlwbct af Tids- 

 rum , i hvilke Millioner af Aar kun ere Secunder, 

 ramine vor Jord og alle Planetsystemets Kloder, og da 

 vil al Materie, der i Dannelsens forste Tider som den 

 finesteDamp var fordeelt over det uhyre Rum, som vort 

 Planetsystem indtager, vsere fortaettet til en eneste Klode. 

 Ved liver Klode, der saaledes falder ind i Solen, vil der ud- 

 vikles Varme, og selv om Solens Lys da alt for lacnge siden 

 skulde va3re slukt, vil dog den udviklede Varme vaere 

 saa stor, at Solens Overflade paany bliver glodende og 

 atter for en kort Tid udsender nogle Lysglimt, indiil 

 Afkj01ingen paany slukker dens Lys. Mon ikke f. Ex. 

 den Stjerne, som i Aaret 1572 pludselig koni tilsyne 

 nied stor Glands for dernasst atter efter to Aars For- 

 10b at forsvinde, skyldte sit pludseligt fremtrsedende, 

 men kortvarige Lys til en lignende Virkning, og saale- 

 des var et Varsel om den Skjasbne, der engang i de 

 fjerneste Tider truer vort eget Planetsystem, ligesom 

 Saturns Ringe danne et varigt Minde fra Dannelsens 

 tidligste Dage? 



Til Slutning ville vi betragte Sollysets Oprindelse. 

 Hvilke ere de Virkninger, der meddele Solen den Egen- 

 skab at kunne udstraaleLys og Vanne? Vi kjende drm 

 ikke, men kunne med en vis Grad af Sandsynlighed 

 slutte os til dem. Hvor omfattende disse Virkninger ere, 

 fremgaaer af en Beregning af Pouillet, if01ge hvilken 

 den Varmemasngde, som i hver Time udstremmer fra 

 Solen, er saa stor som den, der kunde opstaae ved For- 

 brasnding af etLagKul, der var udbredt over hele So- 

 lens Overflade med en Maegtighed af 10 Fod; i Aarets 

 L0b maatte der altsaa forbrsende et Kullag af 3 1 /* Miles 



