361 



ud over Planetsystemets Gnendser; thi vi gjenkjende 

 den samme Krafts Virkninger i det uendeligt Fjerne, i 

 Dobbeltstjernernes Bevasgelser. 



Da Kraefterne ere faelles for det hele Verdensrum, 

 maae ogsaa de Love, efter hvilke de virke paa Jorden, 

 vaere alrneengyldige: det samme gjensidige Afhaengigheds- 

 forhold, hvis Grundtraek vi i det Foregaaende have ud- 

 ledt, maa ogsaa gjelde for deres Virkninger i Verdens- 

 rummet, og med denne Anskuelse for 0ie ville vi nu 

 gaae over til at betragte Kraefternes gjensidige Forhold 

 i Naturen. 



En omhyggelig Betragtning af samtlige i vort Pla- 

 netsystem fremtraedende Forhold bragte Laplace paa den 

 Tanke, at Solen og vort Planetsystems samtlige Kloder 

 fra Begyndelsen af have vreret Dele af en uendelig stor 

 Taagemasse, der med en jevn omdrciende Bevsegelse 

 etrakte eig langt ud over de yderste Graemlser af det 

 Rum, som vort nuvaerende Planctsystem indtager. Uen- 

 delig ringe harTjethcden af Materien vaeret, der i denne 

 fjerntliggende Tid opfyldte Verdensrummet, i hvilket 

 Kloderne nu kun findes i Millioner Miles Afstand 

 fra hverandre. Det lader sig beregne, at Materien i 

 denne yderst fordelte Tilstand har havt en saa ringe 

 Taethed, at mange Millioner Cubikmile kun vilde have 

 veiet eet Gran. Endnu i den nuvaerende Tid seer man 

 mange saadanne Taagemasser i vort Planetsystem, saa- 

 som Kometerne og de, fra hvilke Zodiakallyset og Kronen, 

 der viser sig om Solen ved totale Formorkelser, hid- 

 rere; maaskee ogsaa de Taagepletter paa Stjernehimlen, 

 som selv det staBrkeste Teleskop ikke formaaer at oplose 

 i enkelte Stjerner, hidrore fra en lignende Tilstand af 

 Materien. 



