120 



Kede for alle dette Saersyns Omstaendigheder, at vi ikke 

 kunne tvivle om, at den angiver del sande Forhold. Hvis 

 vi ikke hidtil have iagttaget denne Sirius's Ledsager, maa 

 del vaere, fordi det ikke er nok en glimrende Sol, som ved 

 Dobbeltstjernerne, men kun en stor Planet, herende til 

 Solen Sirius, en Planet, hvis laante Glands ikke bar kunnet 

 naae os. Maaskee vi engang med bedre Instrumenter 

 ville see den, men selv om vi ikke naae saavidt, saa vllle 

 vi med Tiden bestemme dens Bane, dens Masse og Massen 

 af den Stjerne. hvorom den dreier sig. Denne Bessels 

 nye Theorie modte ferst Modstand bos andre dygtige 

 Astronomer, saasom Struve og Airy, indtil det i 1851 

 lykkedes Peters at beregne Sirius's Bevaegelse under 

 Forudsaetning af et saadant merkt Legemes Tiltraekning, 

 og den bar viist sig fuldkomment stemmende med SirLus's 

 virkelige Bevaegelse*). Noget lignende skal efter Bess el 

 Qnde Sted ved Prokyon, og Madler anferer Dobbelt- 

 stjernerne 1037 i Struves Katalog som Exempel paa et 

 System, hvori rimeligviis ikkun to Stjerner af tre , hvoraf 

 Systemet bestaaer, ere synlige. 



Det er umuligt andet, end at saa mange og betyde- 

 lige Legemer, ifelge den almindelige Tiltraeknings Love, 

 maae virke eller have virket paa vort Solsystem til Flyt- 

 ning af dets Tyngdepunkt. Vi kunne derfor afreenttheo- 

 retiske Grunde ansee det for rimeligt, at vort Solsystem 

 bevaeger sig i Rummet. Allerede Kepler havde Formod- 

 ning om Tilvaerelsen af en saadan Bevaegelse. W. Her- 

 schels lagttagelser have ogsaa i 1783 tjent til at angive 

 en Bevaegelse af vort Solsystem henimod Stjernebilledet 

 Herkules med en Hastighed af en endnu usikker Storrelse, 



*) Senere Tilfeining. Jfr. den i Sommer udkomne: Madler, der 

 Fixsternhimmel. Leipzig 1858, P. 101 ff. 



