122 



angive Loven for Bevaegelsen af vort Solsystems Tyngde- 

 punkt, og vi derpaa, ved at beregne den Lov, hvorefter 

 det faelles Tyngdepunkt for alle til Solsystemet herende 

 bekjendte Legemer virkelig bevaeger sig, fmde nogen 

 Uovereensstemmelse i de to saaledes bestemte Bevaegelser, 

 t0r vi antage, at denne hidrerer fra ubekjendte til vort 

 Solsystem herende Legeraer , for Exempel ukjendte Pla- 

 neter eller Maaner. Tilmed vil den Retning, hvori Uover- 

 eensstemmelsen gaaer, og St0rrelsen deraf kunne tjene 

 til Angivelse af Stedet, hvorpaa saadanne Legemer omtrent 

 ere at sege, af deres Masse m. m. 



Det uendelige Rum taenkes opfyldt af en utallig 

 Maengde Solsystemer, hvis Tyngdepunkter bevaege sig 

 efter Love, der afhsenge af Systemernes gjensidige Ind- 

 virkninger. Men alle disse Systemer, som omfatte den 

 liele Tilvaerelse, udenfor hvilken Intet existerer, men 

 som heller ikke bar nogen Grsendse, skulde vel have 

 deres faelles Tyngdepunkt, som maatte vaere i Hvile og 

 ansees som den uendelige Verdens Midtpunkt. Man 

 kan iinidlertid ligesaa lidt bestemme dette som Midt- 

 punktet af en ubegraendset Kugle ; naar Kuglen er 

 uden Graendse, ville alle Punkter v&ere lige naer til at 

 ansees for Midtpunkt , saa at en ubegraendset Kugle 

 egentlig intet Midtpunkt faaer. Det bliver saaledes 

 umuligt at taenke sig noget Punkt i Verdensrummet, 

 som er i en absolut Hviletilstand. Hvorhen vi vende 

 vort 0ie er Alt i en evig Bevsegelse. Man pleier at 

 ansee Bevaegelsen som et Bevis paa Liv; der er da i 

 Naturen et evigt Liv herskende. Denne Sandhed moder 

 os paa alle Punkter af naturvidenskabelige Undersegelser. 

 Det er her forsegt ogsaa at stette den paa et mathe- 

 matisk Grundlag. 



