124 



som nu blev diskuteret i Akademierne overall i Frankrig, 

 ligesom det var en almindelig Gjenstand for Samtale 

 imellem dannede Folk, der interesserede sig for Ager- 

 dyrkning, og Sagen var jo ogsaa i alle Flenseender af en 

 uhyre Vigtighed, idet man herved troede at have faaet 

 Oplysning om Hvedens Herkomst, der hidtil havde vaeret 

 ukjendt. 



Det bar altid syntes Mennesket ubegribeligt, hvorfor 

 mange af de allervigtigste Kulturplanter ligesom mange 

 af Huusdyrene ikke ere kjendte i vild Tilstand. Laenge 

 kunde man smigre sig med det Haab at fmde Rugen og 

 Hveden virkelig vildtvoxende i hidtil ukjendte Egne, men 

 efter at nsesten alle Dele af Jorden, hvor disse Planter 

 kunne voxe, ere blevne bekjendte, bar man maattet op- 

 give dette Haab. Forgjaeves var det, at man spurgte 

 Historien tilraads ; vel er man her saa heldig at 

 fmde den samme Hvedeart omtalt , som vi endnu 

 dyrke, men Historien kjender derfor ikke Hvedens Her- 

 komst. Saaledes fortaelles der, at Chineserne dyrkede 

 Hveden ligefra 2822 f0r Christus, og der naevnes Navnet 

 paa den Reiser, der indforte dens Dyrkning. I Occidenten 

 er Hveden ligesaa gammel som Historien baade hos 

 Jeder, JEgyptere og Graekere. Vel omtaler Diodor, at 

 Hveden voxede vildt i Grsekenland*), ferend Ceres laerte 

 Folket at dyrke den, og den samme Historieskriver paa- 

 staaer, at FIveden i bans Tid var vildtvoxende paa Sicilien, 



*) DenHvede, der angives at vare vildtvoxende i Babylon og Persien, 

 maa snarere ansees for forvildet end for oprindelig vildtvoxende. 

 Jeg falger heri Gasparins Anskuelse (Gours d'Agriculture t. 3. S. 599), 

 hvorimod Alphonse Decandolle (Geographie Botanique 2 T. S. 931) 

 betragter den som oprindelig vildtvoxende. 



