233 



ikke af Syne og giver den ikke Tid til at aede. Dertil 

 kommer, at Strudsen, idetmindste i den Tid, da den bar 

 en Rede at passe , ikke leber i lige Linie , men i store 

 Kredse; Rytteren rider derfor indenfor i mindre Kredse, 

 men forfelger dog bestandig Strudsen, og hvis de ere 

 flere om det og kunne lose hinanden af med Forfelgelsen, 

 vil den saameget hurtigere blive traet. Den leber i Regelen 

 med udbredte Vinger, ikke som man bar sagt, for at benytte 

 dem som Seil, thi den leber ogsaa mod Vinden med udbredte 

 Vinger, og ligesom andre Fugle bevaeger den sig endogsaa 

 nedigmed Vinden, fordi denne i saa Paid vilde traenge ind 

 under Fjerene og frerakalde en ubehagelig Fornemmelse i 

 Huden. At Strudsen altid vil 10be mod Vinden, er ogsaa 

 ofte Grunden til dens Undergang, naar den f. Ex. hellere 

 seger ud af en Dal netop der, hvor nogle af dens For- 

 falgere have taget deres Stilling, end straeber at undkomme 

 ad den Vei, hvor den vilde have Vinden med sig. At 

 den breder sine Vinger, naar den leber, bar vei tildeels 

 den samme Grund som, at vi arbeide med Armene, naar 

 vi labe staerkt, nemlig for at holde Ligevaegten, men vist- 

 nok ogsaa den, at Vingerne hjaelpe til at holde Legemet 

 svaevende i Luften, saa at naesten hele Muskelkraften kari 

 anvendes paa at fere det frem i horizontal Retning. 



De afrikanske Strudse skildres i Almindelighed som 

 godmodige og fredelige Dyr; kun naar de ruge, er det, 

 som om en anden Natur kom over dem ; man seer da de 

 draebte Hyaeners, Pantheres og Shakalers Skeletter omgive 

 deres Reder som Advarsel om, hvad andre dumdristige 

 Revere kunne vente sig, og de angribe paa den Tid ofte 

 kjaekt og undertiden med Held den Rytter, ved Synet af 

 hvem de ellers flygte saa hurtigt, som dres Been kunne 

 baere dem. I hele Nord-Afrika er det meget aimindeligt 



