211 



eller halvraa, ere vi Mennesker derfor n0dsagede til at f0ie 

 et Tillaeg af Kogsalt til F0den og isaer til Plantefeden, og 

 saa stor er vor Organismes Trang til dette Tiling,, at vi 

 endogsaa aekles ved vore Naeringsmidlers altfor store Fersk- 

 hed. Insulanerne paa Tahiti, der undredes over, at Cooks 

 Mandskab dyppede hver Bid i et hvidt Pulver , fee de 

 n0d den, kogte deres Mad i Havvand og toge saaledes, 

 maaskee ubevidst, den fornedne Kogsaltmsengde*). 



Det synes , som om Nydelsen af Kogsalt foreger 

 Maengden af de farvede Korn i Blodet, og at altsaa det 

 gamle Mundheld: Salt og Bred gjer Kinden red , end- 

 ogsaa er bogstavelig rigtigt, men det er tillige sandsyn- 

 ligt, at det fremmer Fordeielsen af de aeggehvideholdige 

 Naeringsmidler 'og af de ttmgtopleselige Fedtstoffer, og at 

 det tillige udever en pirrende Indvirkning paa og altsaa 

 fremkalder en foreget Virksomhed i Fordeielseskanalen i 

 Lighed med mange Kryderstoffer. En Deel af Kogsaltet 

 decomponeres sandsynligviis ved den chemiske Proces i 

 Fordoielseskanalen; den sUirste Deel bar imidlertid Betyd- 

 ning netop som Kogsalt og gaaer uforandret bort med 

 Urinen, Sveden, Taarerne o. s. v. 



Ligesom de Folkeslag, der vaesenHg ere plantespisende, 

 behove en sterre IVlaengde Kogsalt end den i deres Fede 

 indeholdle, saaledes synes de graesaedende Pattedyr ogsaa 

 at maatte have et Tillaeg, og vi see dem derfor med Be- 

 gjerlighed at slikke de af Mennesket henlagte Steensalt- 

 stykker eller ile fra det Fjerne til de Steder, hvor Naturen 

 har nedlagt det. De direkte Forseg, som Boussingault**) 



*) Moleschott: Lehre der Nahrungsmittel, 152. 



**) Boussingault: Die Landwirthschaft, bearbeitet von Graeger. 3ter 

 Band, 245. 



14* 



