73 



maktiga st5d, som forbindelsen med bans protestantiska medstander 

 erbjod honom; men a andra sidan ryggade ban skygg och tveksam 

 tillbaka for det stora ansvar han raaste iklada sig sasom hufvud och 

 skenbar ledare for ett parti, som dock i sjelfva verket asyftade att 

 oppet motsatta sig den kejserliga myndigheten och denna till trots 

 forena sig om ett slags vapnad neutralitet, patagligen mer rigtad mot 

 kejsaren an mot konungen af Sverige. Mellan dessa svarigheter vack- 

 lade kurfursten, tvekande och obeslutsam, fram pa en slipprig medel- 

 vag, der han pa langden maste forlora jemvigten. Ocksa fanns det 

 bland de tyska protestanterne en furste, som forblindad af sina en- 

 skilda fordelar annu alltjemt hoppades pa en forlikning med de katol- 

 ska standerna och i denna anda sokte bearbeta den sachsiske kur- 

 fursten, hos hvilken han ej saknade inflytande Denne furste var 

 Johan Georgs egen svarson, landtgrefve Georg af Hessen Darmstadt, 

 hvilken synes hafva fastat stora forhoppningar vid den till Frankfurt 

 utlysta kompositionsdagen och derfore undandragit sig att deltaga i 

 Leipzigerkonventet. I den skrifvelse, hvari han afbojande besvarade 

 inbjudningen till det sednare, tillradde han kurfursten ifrigt att in- 

 skranka sig till ofverlaggningen om de kyrkliga gravamina for att ior- 

 bereda en kommande forlikning i Frankfurt, och icke fatta nagot be- 

 slut, som kunde vacka misstankar hos de katolske. Men till detta 

 rad kunde kurfursten ej obetingadt lyssna, savida han ej helt och 

 hallet ville berofva sig sina religionsforvandters fortroende. Derfore, 

 anmarker Helbig, tog han en mattlig ansatts for att pa samma gang 

 tillfredsstalla sina vanner och kunna rattfardiga sig infor sina veder- 

 sakare. Harmed ofverensstamde afven det svar han gaf, da kejsaren 

 (i en skrifvelse af den 5 Febr. 1631) allvarligen varnade for hvarje 

 afsondrad krigsforfattning a de evangeliskes sida. I detta svar, date- 

 radt Leipzig den 24 Febr., upprepade han visserligen forsakringarne 

 om sin trohet, men forklarade tillika,-att de fortfarande religionsbe- 

 svaren och det alltmer olidliga fortrycket nodgade honom att jemte 

 sin pligt mot kejsaren afven ihagkomma den pligt han sasom kurfur- 

 ste hade att iakttaga mot sina medstander '). 



Imellertid hade Leipzigerkonventet under sina fern fdrsta sittnin- 

 gar afhandlat de evangeliskes besvar och klagomal och sammanstallt 



1) I en skrifvelse af den 5 Febr. 1631 , hade kejsaren hos kurfursten besvarat sig 

 ofver, att ur kurfurstens land n vil vom Adel vnd Ritterstandts Personen" intradt i 

 Gustaf Adolfs har, da denne (efter tilldragelserna vid Greiffenhagen och Garz) drog 

 upp at Odeni. Kurfua-sten formanades att mot sadant vidtaga stranga atgarder. (Se 

 konceptet till denna skrifvelse i Statsark. i Wien.) 



