denna med hvnrje dag storre, saval genom Gustaf Adolfs fortsatta 

 framgangar som genom den med dessa framgangar vexandc uppstud- 

 sigheten hos Tysklands protestantiska riksstander, hvilka i Mirjan af 

 Februari talrikt infunnit sig till det af den sachsiske kurfursten utly- 

 sta evangel iska konventet i Leipzig '). 



Det af kurfursten Johan Georg uppgifna andamalet med detta 

 konvent var, sasom vi redan namnt, att forbereda en forlikning mellan 

 de protestantiska och katolska rikssta'nderna i de kyrkliga tvistefra- 

 gorna. Derfore h.ade kurfursten genom en skrifvelse, daterad den 3 

 Jan. 1631 (saledes af samma datum, som den ofvanantorda skrifvelse, 

 hvari han forstandigade kejsaren om konventets sammankallande), an- 

 modat de katolske kurfurstarne om uppskof med de till Frankfurt am 

 Main berarnade forlikningsforhandlingarne. I sitt svar forklarade sig 

 desse hartill villige, i den tillforsigt, att Johan Georg fortfarande 

 skulle vinlagga sig om freden i riket samt erkanna restitutionsediktet. 

 Men detta var just den forncamsta tvistepunkten , hvarutinnan de sa- 

 lunda afven nu visade sig foga hugade att gifva vika. Imellertid hade 

 kurfursten af Sachsen med stor ifver traffat alia nodiga forberedelser 

 till de blifvande forhandlingarne pa konventet i Leipzig. Kanslern 

 hade tillsamman med hofraden, konsistorii ledamoter och nagra uni- 

 versitets-professorer (bland hvilka Polykarpus Leiser) mast utarbeta 

 ett betankande ofver religionsfreden. De vid konventets oppnande 

 (den 10 Februari) framstallda propositionerna betygade val, att man 

 ville f'ramliarda i sin devotion mot kejsaren, och uppgafvo fredens be- 

 fastande i riket sasom fbrhandlingarnes andamal; men hantyduingen 

 pa "rikskonstitutionernas och den tyska libertetens fiirsvar" maste, sa- 

 som Ilelbig anmarker, fora till konsequenser, hvilka kurfursten i sin 

 ''inskrankta godmodighet" icke anade. Ofverhufvud se vi honom mer 

 gifva vika for handelsernas patryckning an ledande trJida i spetsen for 

 densamma, och i stiillet for att gifva strommen dess rigtning har han 

 sjelf blifvit bortford af densamma. Kring honom s<asom den forncam- 

 ste och magtigaste bland Tysklands protestantiska furstar hade i en 

 kritisk tidpunkt ett talrikt parti bildat sig, som utsett honom till sitt 

 hufvud , men sjelf var han for ingen del vuxen den svara uppgift, som 

 derigenom forelades honom. A ena sidan ville han ej undandraga sig 

 densamma och derigenom berofva sig den inflytelserika stallning och det 



1) Se forteckningcn pa dc i detta konvent personligcn eller genom ombud delta- 

 gnnde furstar och stiinder, hos Khevenhillcr, Annnlcs Ferdinandci Th. XI, s. 1518 

 1520. Jemf. fOrtcckningen pa do evangcliskc stiinder, som voro kallade, hos Ilelbig, 

 a. st. Bilagan IV. 



