26 



de till Gustaf Adolfs afsigter samt formatt honora att soka sin radd- 

 ning i kejsarens nad. Denna politik ofverensstamde ocksa raed den 

 svage kurfurstens skygga och obeslutsamraa skaplynne. Knappasthade 

 derfore Gustaf Adolf landstigit pa tysk botten, torr Jin ban i Stettin 

 uppsoktes af ett kurfurstligt brandenburgskt sandebud Herr von Wil- 

 merstorif, som kom for att a sin herres vagnar, med en i sanning 

 naiv enfald, anmoda honom att vanda om! Harvid anforde san- 

 debudet, att just det forevarande kriget tjenade kejsaren till fbrevand- 

 ning att halla en storre krigsmagt i norra Tyskland o. s. v. Derjemte 

 lat sandebudet forsta, att Gustaf Adolf battre bade kunnat framja sitt 

 andamal genom fredliga underbandlingar an genom krig, som vid de 

 nargransande protestanternes misstroende till Sverige latt kunde aflopa 

 ilia och bereda det katolska partiet nya fbrdelar. Men nu borde 

 konungen atminstone samtycka till -ett stillestand. Da ville kurfur- 

 sten ataga sig medlarekallet och vara bebjelplig till fredens beframjande. 

 Men Gustaf Adolf hade redan gatt for langt for att uppmark- 

 samma dylika svafvande forslag, hvilkas andemening bans skarpsynta 

 oga allt for val genomskadade. "Jag bar svarade ban lyssnat till 

 de af Eder andragna rationes, hvarigenom min Herr Svagers Karlig- 

 het vill afrada raig fran detta krig. Jag hade dock vantat mig en 

 annan legation fran Hans Hoghet, nemligen att ban snarare skulle 

 koraraa mig till motes och till sin egen valfard med mig conjungera 

 sig, sedan Gud nu sa vidt hulpit mig och da jag blott bar kommit 

 hit i landet for att befria de arma betryckta standerna och deras un- 

 dersater fran det forskrackliga tyranniet och fortrycket af de tjufvar 

 och rofvare, som nu en tid bortat plagat dem. Men ej bade jag van- 

 tat att H. Karlighet skulle vara sa lumpen ("so schlecht") och ej be- 

 gagna detta gynnande tillfalle, som Gud synnerligen skickat, ja att 

 ban icke en gang skulle vilja forsta den klara och tydliga intentionen 

 hos dem, som aro bans fiender: icke skilja pretexten fran sanningen 

 och besinna, att om ocksa denna pretext uppbor -- d. v. s. om man 

 ej langre af mig hade nagot att frukta -- man snart skulle uppfinna 

 en annan for att i alia fall qvarstadna i H. Karligbets lander. Och 

 icke trodde jag, att H. Karlighet skulle hysa en sadan forskrackelse 

 for krig, att ban derfore stillasittande skulle lata afhanda sig allt sitt. 

 Eller vet da icke H. Karlighet annu, att kejsarens och bans anhan- 

 gares intent ar att icke upphora forr an den evangeliska religionen i 

 riket blifvit belt och ballet utrotad, och att H. Karlighet ej bar an- 

 nat att vanta an att blifva tvungen att antingen forneka sin religion, 



