30 



dem, eller ens muntligen inlata sig i nagot '). Magdeburgarno, som 

 i Juli 1630 radfragade sig hos kurfursten med anledning af Gustaf 

 Adolfs i forva'g framstallda begiiran om fritt pass genom deras stad 

 in. m. erhbllo det uppbyggliga svar, att "de tillbo'rligen skulle erinra 

 sig sin allerunderdanigste horsammaste devotion mot kejsarens maje- 

 stat och det heliga romerska riket. 1 ' Och da kurfursten af Branden- 

 burg gaf sin sachsiske embetsbroder del af Wilmerstorffs berattelse om 

 sin beskickning till Gustaf Adolf samt med anledning deraf begiirde 

 Kursachsens rad och hjelp, erhb'll ban jemte allmanna och intet sa- 

 gande fraser blott det fo'ga trostande besked, "att den upplyste ko- 

 nungen af Sverige sakerligen icke skulle gora riket nagot besvar, men 

 att kejsaren och de katolska standerne under sadane omstandigheter 

 tvifvelsutan skulle vara benagna for fred och afhjelpa de religiosa gra- 

 vamina. Han ville trangande lagga kejsaren och kurfurstarne denna 

 sak pa hjertat" -). Men den sachsiske kurfurstens entragna och be- 

 vekliga uppmaningar till kejsaren blefvo lika fruktlosa som de lang- 

 variga och omstandliga forhandlingarne pa kurfurstekonventet i Re- 

 gensburg (Juni till November 1630), pa hvilket de bada protestan- 

 tiska kurfurstarne val ej personligen infunno sig, oaktadt alia kejsa- 

 rens och de katolske kurfurstarnes stadse fornyade uppmaningar, men 

 till hvilket de dock, efter vidlyftiga ofverlaggningar och inbordes aftal 

 (pa mbtet i Annaburg), omsider afFardade sina befullmagtigade sande- 

 bud. Genom sitt personliga uteblifvande hoppades de nemligen kunna 

 undandraga sig de medgifvanden rorande thronfoljden i riket m. m. 

 hvilka de eljest trodde sig fa svart att vagra kejsaren ') ; men tillika 

 berOfvade de sig sjelfve harigenom mojligheten att med framgang ar- 



1) A. st. s. 910. 



2) A. st. s. 19. Vid denna tid crhOll kurfurstcn Job. Georg afven en skrifvclse 

 fr;in i-'m systcr, etikcl'urstiiman Sophie af Pommern-Wollin , hvilken a Gustaf Adolfs 

 vSgTiar uppmanade honom att vara behjelplif? till siua tnv.sfdrvanters raddning. (iu.staf 

 Adolf s5kte den-id ickc #/, utan Cuds ara. Riket ville han intct afhftnda. -- Uftr- 

 vid tillagger furstinnan: B Eders Karlighet skall val nodgas krypa i jernskjorta, hvilket 

 ja<; ej gerna fornimmer. Likval ti'Ostar jag mig dermed, att Eders Karlighet ej skall 

 iklada sig den f6rr an det galler religionen: da ar Gud med. han skall hista Eders 

 Karlighet" Sa tankte och talade en qvinna, som blifvit han ford f Gustaf Adolfs 

 m&ktiga ande, men de protestantiska kurfurstarne tftnkte oeh handlade annorlunda! 

 ^Erant enim Germani," f6r att begagna Butgerssi ord. 



3) Kejsaren Onskade nemligen att redan da fa sin son Ferdinand vald till romersk 

 konung och derigenom forsakrad om thronfdljden i det tysk-romorska rikot: det var 

 naturligtvis en hogst (imtalig fraga, som de katolske fnrstnrno. skickligt nnviindc ftir 

 an la Wallcnstein ufl.lg.snad, och som dc dvck sedan visstc skjuta a sido. 



