35 



katolska partiet, oaktadt alia boner, forestallningar, legationer och un- 

 derhandlingar ej kunde forraas att lyssna? Och manne val den 

 sachsiska haren , lemnad pa egen hand eller i basta fall forstarkt med 

 de nastgransande protestanternes nyvarfvade truppkontingenter, skulle 

 hafva hallit battre stand mot Tillys och Pappenheims veteraner, 

 an den gjorde i slaget vid Leipzig, der den dock stod vid sidan 

 af Gustaf Adolfs karntrupper, som redan aflagt sa lysande prof pa 

 hvad de under en sadan faltherre formadde utratta? Men om man 

 maste besvara dessa fragor med ett obetingadt nej , sa ar latt att inse, 

 hvad foljden hade blifvit af en sadan politik. Ty langt ifran att "utan 

 framlingarnes inblandning" radda det protestantiska Tyskland fran en 

 hotande fara, skulle den blott hafva paskyndat dess undergang, i 

 det den gifvit kejsaren och det katolska partiet ett slags rattmatig 

 anledning att mot de uppstudsige utfarda en aktforklaring, hvarigenom 

 de, i likhet med den pfalziske kurfursten och flere andre, domts bil- 

 toge och forlustige sina lander och sin vardighet. Med ett ord, det 

 gafs for det protestantiska Tyskland ingen annan raddning an att ka- 

 sta sig i Gustaf Adolfs armar, och de bada protestantiske kurfurstar- 

 nes tvekan harutinnan kan blott tillskrifvas kortsynthet eller feghet, 

 eller ock mahanda bada delarne, hvilket synes oss det troligaste. Lik- 

 val bor man harvid skonsammare bedoma kurfursten af Sachsen pa 

 grund af hans personliga stallning till kejsaren. Han hade nemligen 

 vid flera tillfallen gjort denne vigtiga tjenster, stadse visat sig undfal- 

 lande for hans vilja samt till beloning atnjutit hans valvilja och yn- 

 nest, ja, om man far tro kurfurstens egna ord, sa hade man fran 

 kejsarens sida blandat honom med stora loften och lockande forespeg- 

 lingar. Detta forklarar den godtrogne kurfurstens lange narda 

 torhoppning att genom boner och forestallningar kunna forma kej- 

 saren till nagra eftergifter i afseende pa restitutions-ediktet , ge- 

 nom hvilket kurfursten sjelf hotades med forlusten af de redan lange- 

 sedan sekulariserade stiften Merseburg, Zeiz och Meissen, om hvilkas 

 fortfarande besittning han ansett sig forsakrad genom de svafvande och 

 obestiimda loften, som gafvos honom pa sammankomsten i Miilhausen 

 1620. 



Mahanda hoppades Arnim, att kurfursten Johan Georg i spetsen 

 for ett forbund mellan Tysklands samtlige protestanter under davaran- 

 de forhallanden och vid en ny fiendes kraftiga upptradande pa krigs- 

 skadeplatsen skulle kunna imponera pa kejsaren och forma honom till 

 eftergifter. Men i sadan handelse visade det sig snart, att han ej 

 kande Ferdinand IT, som hade en for hog tanke om den kejserliga 



