102 J. Lftng. 



grongult gaende skiftning. Denna forandring, savidt den kan be- 

 traktas sasora en sadan, hade emedlertid ej strackt sig langre an till 

 sjelfva ytan, ty oraedelbart derunder egde mineralet sin egendomliga 

 glans och farg. Likval foretedde understuudom vid krystallernas son- 

 derklyfniug den med basiska planet paralella genomgangsytan ett matt 

 grahvitt iifverdrag, som endast med svarighet kunde aflosas, men som 

 ej tycktes vara metamorphoseradt mineral, ty, sa ofta detsamma fore- 

 kom, visade sig ytan ojemn och skroflig, och under loupen framstodo 

 dessa ojemnheter sasom afrundade upphqjningar pa den plana ytan. 

 Forofrigt funnos i mineralet insprangda krystaller af kalkspath, magne- 

 tisk jernmalm och svafvelkis, hvarfore den mest minutiosa styckning 

 af fossilet var nodvandig for erhallande af ett till analysen lampligt 

 material. 



Med afseende pa mineralets forhallande for blasroret hafva vi foga 

 eller intet att tillagga utofver det redan bekanta. De vanliga fluss- 

 medlen gifva reactioner for jern och mangan ; och chloren tillkannagif- 

 ver sin narvaro saval genom den lukt af saltsyra, som mineralet spri- 

 der vid upphettning i och for sig, som ock genom den intensivt bla 

 farg, som detsamma meddelar blasrorslagan vid behandling med kop- 

 paroxidhaltigt phosphorsalt. 



Pyrosmalithens egentliga vigt, som af Hisinger bestamdes till 

 3,081, har sedermera af Breitliaupt blifvit uppgifven variera emellan 

 2,958 och 3,i8o. Redan i det foregaende hafva vi haft tillfalle anfora, 

 att denne sistnamnde mineralog, pa grund af sina undersokningar af 

 Pyrosmalithens physiska egenskaper antager tillvaron af olika variete- 

 ter af detta mineral, och hans forsta meddelande J ) i detta hanseende 

 rorer skiljaktigheterna i hardhet och specifik vigt, i det han nemligen 

 funnit, att den vanliga varieteten (fran Nordmarken) vagde 3,oos och 

 egde vida mindre hardhet an en annan, hvars fundort skulle vara Nya 

 Kopparberget, och hvars egentliga vigt visat sig vara3,m. Samtidigt 

 antyder han jemval den sannolika orsaken till dessa olikheter, nemli- 

 gen en forvittring hos den forstnamda varieteten och forfullstandigar 

 sedermera dessa uppgifter uti sin ''Vollstandiges Handbuch der Mine- 

 rolgie" 1841. Bd II s. 373, hvarest han anmarker sasom en ytterligare 

 skiljaktighet, att den forvittrade Pyrosmalithen ar fullkomligt ogeiiom- 

 skinlig, under det den friska ar genomlysande. Pa samma stalle an- 

 fdr han jemval, att hardheten hos den forra nedgar anda till 4,5 och 



1) JBreitltaujtt : "Ueber die specifischen Gcwichte ciniger Minernlicn" inf. i Schtceig- 

 yer-Seidefs Neucs Jahrbnch der Chemio u. Physik. 1831 Bd. IL s. 225. 



