Årsmötet den 13 maj 1902. 



Ordföranden, professor J. A. Palmen, uppläste följande: 



Årsberättelse rörande Sällskapets verksamhet 1901 — 1902. 



»Den känsla af tillfredsställelse öfver vunna forskningsre- 

 sultat, som framkallas vid en återblick på det gångna verksam- 

 hetsåret, dämpas af den nu rådande ovissheten rörande landets 

 öden öfverhufvud — vetenskaplig forsknings lugna förkofran 

 beror ju i hög grad af lugna samhälleliga förhållanden och af 

 oafbruten utveckling på alla områden. 



Tyngande kännes det äfven, när ett plötsligt afbrott göres 

 i en hfskraftigt uppträdande forskares och stormans verksamhet. 

 Adolf Nordenskiöld's frånfälle den 12 aug. 1901 kändes i 

 hans finska fosterland djupt, och ett uttryck af sin känsla gaf 

 äfven vårt Sällskap, när den bortgångnes stoft bisattes i Jakobs 

 kyrka i Stockholm. Det är sannt, att han ej inom Sällskapet 

 utvecklat någon verksam roll, ty just vid tidpunkten för hans 

 inträde däri, i maj 1857, skilde honom yttre förhållanden för 

 alltid från fosterlandet. Men det är också visst, att om han 

 fått dröja i Finland, så skulle han ha kommit att här utöfva 

 ett ytterst välgörande inflytande på vetenskaplig forskning öfver- 

 hufvud och äfven på vårt samfund. Vi kunna sluta detta af 

 den energi han utvecklade i sitt nya fädernesland samt på 

 grund af hans personliga egenskaper. Han ställde alltid i för- 

 grunden vetenskapens, icke sina egna intressen, han var af 

 naturlig anläggning en faderlig och personlig vän till alla yngre 

 sträfsamma naturforskare, och han förstod att taga vara på dem 

 samt ena dessa såväl som äldre duktiga forskare i gemensamt 

 arbete för stora uppgifter, hvilkas mål ofta låg långt utom 



