A Årsmötet den 13 maj 1902 57 



hemlandets gränser. Han förstod att samordna intressen, som 

 eljes lätt hade gått skilda vägar. Elans energiska natur lät sig 

 aldrig afskräckas genom några motigheter, utan förhoppnings- 

 fullt emotsåg han städse framtiden, beredd till nya ansträngnin- 

 gar. Och slutligen — må det tillåtas oss finnar att särskildt 

 fästa oss vid den omständigheten — han hade gärna sina finska 

 landsmän till medhjälpare. Ty kärleken till Finland minskades 

 hos honom aldrig — det visade han i stort, när han deltog i 

 den internationella deputationen från kulturfolken, och i smått, 

 när han i mars 1901 uti bref uttalade sin tack för att vårt Säll- 

 skap lämnade honom såsom landsman tillfälle att deltaga i re- 

 sandet af minnesvården öfver William Nyländer. Måtte 

 minnet af dessa två landsmän, som Finland icke fick behålla 

 inom sina gränser, men som dock på vetenskapens område gjort 

 landet heder, förhjälpa oss att bära forskningens fana högt, så- 

 som de burit den. 



Under det förflutna året har Sällskapet förlorat tvänne ut- 

 ländska ledamöter, botanikerna Arnold och Kl inge. Om dem 

 har prof. Norrlin lämnat följande minnesord: 



»Den 8 augusti förlidet år skattade den kände likenologen 

 d:r F. Arnold åt förgängelsen. Född den 24 febr. 1828 i 

 Eichstädt, utbildade Arnold sig till jurist och var i yngre år 

 anställd som »Bezirksassessor» i sin födelsestad. Samtidigt 

 arbetade han äfven framgångsrikt på botanikens område och 

 gjorde sig redan på 1850-talet bekant som en betydande moss- 

 och laf kännare. Ifrån Eichstädt öfverflyttade Arnold till Miin- 

 chen, där han fungerade som ledamot i appellationsrätten (Ober- 

 landesgerichtsrath) och fortsatte med sina botaniska forsknin- 

 gar, som han numera riktade hufvudsakligen på lafvarne. Som- 

 marferierna användes till resor och exkursioner, särskildt till 

 Tyrolen, därifrån väldiga samlingar hembragtes. I talrika upp- 

 satser och arbeten har Arnold belyst bl. a. laffloran i franki- 

 ska Jura, i Tyrolen och nejderna kring Munchen. Under de fyra 

 senaste decennierna af det gångna seklet var han tillika flitigt 

 upptagen med utgifvandet af sina omfattande »Lichenes exsiccati; 

 af detta värdefulla exsiccatverk — det största af alla öfver laf- 



