B Spridda ornitologiska meddelanden. 99 



Olaucion clangula anländer till Kexholm under förra 

 hälften af april månad. Den infinner sig oftast i små flockar, 

 men äfven parvis. Dock förefaller det, som om knipan då ännu 

 ej parat sig. Sålunda har jag flere gånger varit i tillfälle att 

 iakttaga hannarnes frieri. Detta tillgår på så sätt, att hannen 

 simmar fram mot honan och kastar hufvudet bakåt, så att hals 

 och bröst komma att bilda en hvälfd, hvit båge. För att få 

 den bländande hvita buksidan att synas så stor som möjligt, 

 höjer fågeln sig samtidigt upp ur vattnet, ofta så högt, att föt- 

 terna bli synliga ofvan vattenytan, och fågeln nödgas anstränga 

 sig för att ej falla baklänges. 



Ehuru ofta flere hannar samtidigt göra sin kur för samma 

 hona, aflöper frieriet dock i regeln utan strid. Alltid är det 

 dock ej så. En strid mellan två kniphannar var jag den ^^/iv 

 1897 i tillfälle att med tillhjälp af kikare i detalj iakttaga. 



På ena sidan om Kexholras stad delar sig Vuoksen i flere 

 små armar, hvilka inom kort sammanflyta, bildande en liten 

 fjärd, som vårtiden utgör en kär uppehållsort för simfåglar af 

 flere slag, främst svanor, storskrakar och knipor. Vid stran- 

 den af denna fjärd summo ofvan anförda dag tvänne knipor, 

 hanne och hona. Då hannen ej gjorde sin kur för honan, 

 antog jag att de redan gjort sitt val för sommaren. Plötsligt 

 infann sig en annan hanne. Då denne genast sam fram mot 

 honan, skyndade den tidigare närvarande hannen i hans väg. 

 Och då hannarne möttes, började genast striden. Denna utkäm- 

 pades på så sätt, att de bägge stridande sökte bita hvarandra 

 i hufvud, hals och bröst. Ungefär 10 minuter varade striden. 

 Så blef den sist anlände segrare. Den besegrade skyndade 

 undan, och då han vunnit ett litet försprång, sökte han dyka 

 ned under vattnet. På ögonblicket tog segraren tillfället i akt. 

 Med tillhjälp af vingarna kastade han sig med så häpnads- 

 väckande snabbhet öfver den andra hannen, att denne ej ännu 

 hunnit fullkomhgt under vattnet, förrän han bakifrån slogs på 

 rygg, så att benen stodo rätt upp i luften. Troligen var det 

 med bröstet fågeln tilldelade sin motståndare detta kraftiga 

 slag. Om äfven fötterna härvid voro behjälpliga, kunde jag ej 



