Årsmötet den 13 maj 1893. 127 



domen, och denna är, såsom skalden sjungit, »i dag den samma 

 som i går:>. Det är på ungdomligt intresse för vår sak och pä 

 lust alt med städse ökad kunskap värka för densamma, det är 

 därpå som vårt samfund ursprungligen blifvit grundadt; och ännu 

 i dag hemtar det sin styrka just därutaf, men på samma gång 

 äfven däraf, att själfva forskningsområdet är vårt fosterland. Så 

 länge dessa båda drifkrafter värka skall sällskapet gå en lugn 

 h^amtid till möte; och vi hoppas att vår krets med sitt bestämda 

 mål för ögonen, skall på sig få tillämpa äfven fortsättningen af 

 skaldens nyss citerade ord, lefnadskraftigt förblifvande »densamma 

 efter tusen år> samt ännu då få samlas till årsmöten med allt 

 rikare resultat af årens verksamhet. 



Vår krets är stor nog för att under hvarje år Uda förluster; 

 vi skola därför främst egna de under nästvikna år bortgångna 

 ledamöterna vår hågkomst. 



Främst till åren och vetenskaplig ryktbarhet står Alphonse 

 Louis Pierre Pyrame De G andolle, som varit hedersledamot 

 af vårt sällskap sedan den 5 oktober 1872. Son till den världs- 

 bekante botanikern Augustin Pyrame De Candolle, föddes han den 

 28 oktober 18U6 i Paris, och han afled i Geneve den 4 april 

 1893, således i sitt 87:de år, äfven han en af den botaniska ve- 

 tenskapens allra främste stormän. I yngre år en framstående 

 rättslärd egnade han sig dock efterhand alt mera åt fadrens fack 

 och fick vid dennes år 1841 timade död öfvertaga hans profes- 

 sors ställning i Geneve. Få äro de botaniska forskare som haft 

 en så mångfaldig verksamhetskrets som den nu aflidne och ut- 

 vecklat sådan energi, insikt och kritisk skärpa. Själf utarbetade 

 han särskilda monografier öfver olika fanerogramgrupper, bl. a. 

 öfver ekarna, men därjämte sammanförde och utgaf han äfven 

 andras liknande arbeten. Uti ett antal specialafhandlingar har 

 han vidare nedlagt sin erfarenhet angående de biologiska lifs- 

 vilkoren för växtligheten ute i naturen, såsom temperatur, fuk- 

 tighet, ljus och markens beskaffenhet samt de för olika vegetation 

 betingade kombinationer af lokala vilkor. På denna sin insigt 

 stödde han sitt betydelsefulla värk »Géographie botanique rai- 

 sonnée-, som utkom år 1855 i tvenne band och förvärfvat ho- 

 nom den största ryktbarhet på växtgeografins område. Han till- 

 godogjorde sig här sin insigt om de klimatologiska vilkoren så- 



