těžko slovy popisovati. \^ětšina pavučinců má s^xoleómé mandlovitě 

 prikyslé aroma. Cbut jest jen u některých zvlášť význačnou. 



Botka jeví se jako světlý obal na basi třeně a končí různě vy- 

 soko na třeni ostrým lemem. Nákdy itrhá se v knoužky, někdy 

 v drobné šupiny. Někdy zanechává na okr. kl. světlé vlášení, řídce 

 miziivé šupinky. Tam, kde jest silně vyvinuta, poskytuje výborný 

 znak druhový. 



\'ůči Naucorirm, Inccybám nebo Hebelomám poznávají se ípo- 

 chybné druhy pavučinců dlie tlustě masitých lupenů, jež nemají 

 tnikdy bíle pýřité ostří, proftože nemají cystid. 



\'ýtrusy jsou pro šetření druhové prvním ispolehlivým vo- 

 dítkem. Již jich velikost jest pro druh význačnou. Jiné pak jsou 

 kulaté, jiné mandlovité, jiné ellipltič-né atd. Starší autorové neudá- 

 vají povahu výtrusů, čímž se stávají mnohé jejich druhy pochyb- 

 nými. 



V nás^ledujícim vypočteno noi iprv/ní pohled přiliš mnoho druhů, 

 ale jsem přesvědčeo, že jích v českém státu roste počet dvojnásobný. 

 Vřele bych doporučoval venkovským mykologům, aby si obrali za 

 úfkol monografické jich zpracování. Jen tak lze dospěti k defini^tiiv- 

 nímu jich poznání. Persoon popsal nejprve 50 druhů. Fries 

 234. B a t a i 1 1 e 289. Bataillova monografie jest ddbrá a pře- 

 hfedná. jenže stručné diagnosy našim pochybnostem často málo 

 zpomohou. Také Britzelmayer popsal z Bavorska hromadu 

 nových druhů. Obrovské pilemenné rozčlenění r. Cortinarius při- 

 čítám jich symbiose s různými druhy dřevin a bylin jakož i vlivu 

 suhsitratu. 



Rostou vesměs na zemi, v humusu, mechu i smetí lesním, a to 

 hlavně na podzim, ačkoliv některé druhy již záhy y letě se objevují. 

 Těchto posud mykologlové málo si všímali. Jen menší počet druhů 

 roste mimo les na pahorcích, ve vřeso vinách a na lukách. V nej- 

 větším množství rostou v lesích podhorských, tak v Brdech, v Šu- 

 mavě, v Ceskomor. vys. Cernokosteiedké a Jevanské lesy jsou 

 jich plny. 



Pavučince ise jako potravina nikde nesbírají, ač jsou tak hojné 

 a mnohé svou vdikostí a masitostí lálcavé. Není vyšetřeno, jsou-li 

 jedovaté (aspoň některé), ale dtravy jimi způsobené se nikde ne- 

 zaznamenávají. Bataille praví, že jedl bez závady C. largus, 

 variicolor, balteatus, turmalis, collinifcus a violaceus. Slyšel jsem 

 také od praktických hubařů, že některé velké druhy jsou požíiva- 



402 



