v habřině nad Křečkovým rybníkem u Mnicliovic, 9, 1918, Třeba ještě 

 dále sledovati. 



H. pezizoides Afzel 1783 (Fez. helvelloides Fr.). CJi. kustřehko- 

 vitý. Plodn. okrouhle nmkovitá, sotva i mm ti., i — 3 cm v pr., brzo 

 oběma poiLovičkami dolů schnutá a nelaločnaté, hrubě husté Šedé 

 chlupatá, na hymeniu hladká a černá. Stopka 2 — 4 cm dl., i — 3 mra 

 ti., dole trochu tlustší a hruliě jamkov., tvrdá, tuhá, zevně černou 

 korou obalená, uvnitř mčkce bíle houbovitá, zevně hustě sametová. 

 Vřec. dlouze válcov., paraf. jednod., tenké, nahoře mírně ztluštělé. 

 Výtr. široce zaobleně ellipt., s i velk. centr, těl., 15 — 20 /í. 



V hájích u sv. Prokopa sbíral v říjnu 1913 p. dr. Reichert. — Domnívám 

 se, že toto jest pravý druh Bresadolův a nikoliv H. atra Kón., kterou Schróter 

 ze Slezska uvádí, nebof naše houba nedělá laloky, 



H. scrobiculata sp. n. Ch. jainkovitý. Statná, velká, plstnatá, 

 s jamkov., tlustým* třeněm. Kl. trvale miskov., 3 — 5 cm v pr., náhle 

 od tř. oddělený, :;evuč bčlošedaz>ý, útle pýřitý, na hymeniu hladký, 

 hnédý. Tř. málo delší pr. kl., dutý, uprostřed i cm ti., dole rozší- 

 řený, celý hlubokými podlouhlými jámami proniklý, šedý, husté 

 měkce plstnatý. Výtr. ellipt., s i velkým centrálním těl. a někoilika 

 menšími po stranách, 28' — 32 /<. 



V listn. lesích u Rakovníka v červenci 1919 sbíral p. Fr. Fechtner. Ne- 

 shoduje se ani s H. pezizoides Afz. ani s H. atra Kón, Tvoří přechod k druhům 

 první skupiny, jámy se ale na tř. ještě nespojily v celé rýhy. 



Gyromytra Fries. Ucháč. Obr. 172. 



Velké houby jarní. Plodnice krátce stopikatá, masitá, křehká. 

 Třen dutý, dole často jámovitě řasnatý. Klobouk kulovitý, na okraji 

 volný nabo více méně s třeněm srostlý, nepravidelně laločnatý a 

 mozkovitě zvlněný, více méně hnědý. Hymenium povléká celý 

 povrch klobouku. Vřecka válcovitá, tupá, parafysy nitovité, jedno- 

 duché, na konci kyjovitě ztluštělé. Výtrusy jednořadé, široce za- 

 obleně ellíptičné, bezbarvé, s i centráním tělískem a několika men- 

 šími, anebo s 2 tělísky v pólech. Za živa všechny ostře páchnou. 



Ucháče objevují se pouze časně z jara (vyjma G. infula) na 

 vlhké zemi v lesích listnatých i jehličnatých, často na půdě písčité 

 neb i na spáleništích. V některých krajinách jsou velmi hojné 

 (lesy Křivoklátské, Brdy, Polabí), jinde ale {y suchých polohách) 

 do'áti řídké. Jsou jedlé, ale musí se dříve vroucí vodoui spařiti. Ne- 

 dovařené jsou nebezpečné. R e h m uvádí pouze 7 druhů ze stř. 

 Evropy, ale domnívám se, že jsou nedostatečně studovány. 



891 



