INLEDNING. 



•S 



vamparne utgöra ett af de vigtigaste, sundaste och mest nä- 

 rande födoämnen inom vextriket och närma sig mycket kött 

 genom sin stora qväfvehalt samt derigenom att de innehålla en 

 välluktande flyktig beståndsdel som meddelar sig det ämne, hvari 

 de kokas, och ofta utgör en den angenämaste krydda. Redan 

 från äldsta tider hafva de blifvit använda såsom ett bland de 

 hufvudsakligaste födoämnena för den fattige och en af de för- 

 nämsta läckerheterna för den rikes bord. Romarne voro högst 

 begifne på dem; främst bland alla satte de sin holetus (Kejsar- 

 svampen, Agaricus Amanita ca^sareus), dernäst flera arter af 

 tryffel, först bland dem den hos oss vexande Afrikanska 

 Tryffeln, sedan fanguli, murklor och stenmurklor, samt efter 

 dessa rörsoppar och öfriga svampar. De åtos med knifvar af 

 bernsten, guld eller silfvei' ur särskildt dertill afsedda kärl, 

 holetai^ia; skalderna sjöngo deras lof; rigtiga läckergommar voro 

 i stånd att sälja till och med sina kläder för tillfredsställandet 

 af sin gastronomiska lusta; och många af kejsartidens författare 

 beklaga det öfverdåd hvartill de oerhördt dyra svamprätterna 

 gåfvo anledning. 



I Italien, Spanien, Frankrike, Ungern, Böhmen, Ryssland 

 och flera delar af Asien uppsökas svamparne med stor begär- 

 lighet af landtfolket, som deraf ofta har sin hufvudsakligaste 

 näring och pä samma gång en god inkomst, genom att i stä- 

 derna försälja de ädlare arterna. Det gifves trakter af Ryss- 

 land, Österrike, Toscana och andra länder, der befolkningen 

 vissa tider nästan uteslutande lefver af svampar, utan att der- 

 igenom deras arbetsduglighet i ringaste mån minskas. Några 

 naturforskare hafva på försök lefvat oafbrutet flera månader på 

 endast råa svampar och friskt vatten samt funnit sig förträffligt 

 deraf. För barn och ungdom har man funnit råa svampar vara 

 ett särdeles sundt och kraftigt födoämne. 



Smitt. Om Svam2}ar. •»• 



