28 



Skifsvampar, Agaricini. Fries. 



i^enna afdelning är den naturligaste och skarpast begränsade 

 bland hattsvamparna samt omfattar flertalet af såväl de läck- 

 raste som giftigaste bland dessa. Ensamt inom ett slägte, Skif- 

 lingarna, äro redan kända omkring 800 inhemska arter. Det 

 Svenska namnet härrör af de mer eller mindre tunna fröskifvor 

 (lameller), som på hattens undra yta ntgå från svampens fot 

 mot omkretsen. Dessa fröskifvor äro antingen tunna och ogre- 

 nade, utgående frän foten, med mellanliggande kortare, som 

 uppkomma längre ut emot kanten, eller tjockare, än med, än 

 utan grenar, hvilka endast hos några få arter åter sammanflyta. 

 Hatten är hos nästan alla arter betäckt med en från det egent- 

 liga köttet vanligen lätt skild samt ofta praktfullt färgad öfver- 

 hud, som sällan är naken, utan merändels täckt med mer eller 

 mindre fina, jemnt eller ojemnt fördelade fjäll eller ludd. De 

 flesta arter hafva tydligt skild hatt och fot, den sednare nå^on 

 gång omgifven af det såsom slida eller ring qvarsittande hyllet. 

 Foten är gemenligen af olika substans med den köttiga delen 

 af hatten, men har samma egenskaper som denna, så att det 

 ej finnes ätliga svampar med giftig fot eller tvärtom, om ock 

 denna hos många af de ätliga genom sin seghet eller torrhet 

 är föga tjenlig till föda. 



Skifsvamparna vexa nästan alla på jorden eller multnande 

 träd, stubbar, rötter, löf, barr m. m., sällan på vexande träd, 

 aldrig på stenar. De älska ljus, värma och fuktighet, fram- 

 komma derföre i mängd vid högsommarens slut, och endast få 

 af dem öfverlefva de första skarpa frostnätterna, likasom blott 

 några framkomma före midsommar. Deras varaktighet sträcker 

 sig sällan utöfver 7 — 14 dagar. 



Af Skitsvamparna upptagas här följande slägten: 

 1. Egentliga Skifiingar (Agaricus L.) Fröskifvorna hinnaktiga, 



ogrenade, utgående från foten samt vanligen med mellan- 



