34 



Honungskifling (Agaricus (Armillaria) melleus. Vahl). 



Fig. 3. 



Den grupp, Ringskiflingarna (Armillaria), livartill denna 

 liörer, skiljer sig från öfriga Skiflingar, som hafva hvitt fröstoft, 

 genom pw foten nedlöpande fröshifvor samt genom tydlig ring 

 på foten, som nedanför denna ring blir smäfjällig. Foten är 

 tjock, köttig, jemn eller lökformig. Hatten är köttig med hel, 

 sällan tjällig öfverhud. Svamparna inom denna grupp tillhöra 

 alla hösten; några af dem vexa på marken, andra på murket 

 trä. Inga af dem äro giftiga, fastän några hafva syrlig eller 

 kärf smak. De flesta arter äro här sällsynta; endast Honungs- 

 skiflingen förekommer talrikt. 



Honungskifling en skiljes lätt från alla närbeslägtade arter 

 genom sin mörkt honungsgula färg, genom sin sega, tunna, i 

 kanten strimmiga hatt, sina ojemnt fördelade tofsar af omkring 

 en linie långa hår på hattens öfverhud, genom sitt vextsätt i 

 tufvor samt genom sitt ymniga fröstoft, hvaraf fröskifvorna 

 och underliggande hattar äro hvitpudrade. Köttet är hvitt, i 

 kanten af knappt ti liuies tjocklek. Fröskifvorna äro gulhvita 

 af olika längd samt 1 — 3 liniers bredd. Hattens bredd är 

 vanligen omkring 4 tum, i löfskog stundom ända till 7 tum. 

 Foten, smutsfärgad af 2 — 5 tums läng, är på öfversta delen 

 försedd med en hvit, hinnaktig, utstående ring och på denna 

 punkt vanligen uppsvälld. Som denna art mest vexer i tufvor, 

 krökas vanligen de undra svamparnas fötter nedåt. 



Denna art förekommer allmänt om hösten, större och ens- 

 lig i fuktiga skogar, men på mossiga ängar mindre och i stora 

 utbredda tufvor, såväl på multnade trädstubbar och rötter, 

 som på jorden. Den har svag, sötaktig lukt och sötsui', något 

 oangenäm smak, som dock vid tillagning nästan försvinner. 

 Fastän Honungskiflingen af några författare uppges vara giftig, 

 uttala sig dock de flesta för dess oskadlighet, som ock genom 

 anställda försök blifvit ådagalagd; dock torde den i vårt svamp- 

 rika land sällan behöfva tagas på de förmögnares bord, men 

 för folket utgör den, torkad eller insaltad och förvarad till 

 vinterföda, genom sin talrikhet ett vigtigt näringsämne. Vid 

 insamlandet bör man företrädesvis välja unga exemplar och 



