40 



kan lätt och med fördel odlas på nmllrika trädgårdsland till- 

 sammans med andra vexter, såsom på sparrissängar och kålland. 



1 Frankrike har man nyligen och med fördel genom att 

 göda jorden med saltpeter lyckats odla champignoner af otrolig 

 storlek och mer än vanligt god beskaffenhet. Chanipignonsän- 

 gen beredes af ett lager sand och sandjord om 9 tums tjock- 

 lek samt ofvanpå detta ett 5 tums lager gipsgrus, strö m. m., 

 hvari man utsår svamplagret (mycelium) af stora och vackra 

 champignoner, hvarefter den vattnas med regnvatten hvari blif- 

 vit upplöst ett ort saltpeter för h varje 20 qvadratfot af sän- 

 gens yta; redan efter några få dagar kan man börja skörda 

 champignoner, och saltpeterns verkan varar flera år. 



Präktiga Cliampignonen (Agaricus (PsalUota) aiigustus 

 Fries) med tät, qvartershög fot, mörkbrun hatt med oföränder- 

 ligt hvitt kött och jemnt fördelade, tilltrgckta fjäll samt mera 

 hvitaktiga fröskifvor, hvilka aldrig rodna, utan äldre från hvita 

 öfvergå till brunt. Denna art är en af den största och prakt- 

 fullaste, men hittills endast funnen på några ställen i medler- 

 sta Sverige. 



Läckra Cliampignonen (^Agaricus (PsalUota) cretaceus Fries) 

 har ihålig, med spindellik väfnad fylld fot af ungefär 3 tums 

 längd och if tums tjocklek; rent hvit, torr, glatt — vid bäckar 

 någongång småfjällig — hatt af 3 tums bredd och deröfver, med 

 oföränderligt hvitt kött; fröskifvorna i kanten bredare än mot 

 foten, länge hvita och endast hos den förvuxna svampen bruna. 

 Liknar ung en Fjällskifling och förekommer höstetid, särdeles 

 om senhösten, allmän i Danmark och Skåne, sällsyntare och 

 mindre välsmakande i medlersta Sverige. Den anses för läckrast 

 bland alla Champignoner. 



Skogschampignonen (Agaricus (PsalUota) silvaticus Schäff.) 

 har längre och smalare fot än de föregående, hvilken först är 

 fylld med lösare massa, sedan ihålig. Hatten är tunnare, med 

 ulligt småfjällig, rost- eller kanelbrun öfverhud samt kanel- 

 bruna fröskifvor. Träffas mindre allmän i medlersta och norra 

 Skandinavien och kan ingalunda jemföras med de föregående i 

 smaklighet. 



