60 



längd och bredd samt deröfver, är ofvanpå fuktif/ eller slemig, 

 till färgen rödbrun, oftast hårlös och besatt med helt små vår- 

 tor. Inuti liknar den groft oxkött samt är sammansatt af ä;ö</- 

 röda och hvitaktiya tåcfor, hvari dess kött lätt låter skilja sig, 

 utan att dock vara segt. Hela undre sidan är tätt besatt med 

 sinsemellan fria, synålstjocka rör af 2 — 5 liniers längd, som 

 f()rst äro tillshitna, men sedan hafva öppen mynning. Dessas 

 färg är först blekhvit eller blekgul; vid tryckning eller genom 

 ålder antaga de rödaktig eller rödbrunaktig färg samt äro se- 

 gare än hattens kött. Liikten är uppfriskande fniktlik, sma- 

 ken något syrlig. 



Oxtungsvampen förekommer allmän i Danmark och södra 

 Sverige samt är icke heller synnerligen sällsynt i de medlersta 

 delarna af Skandinavien. Den lemnar en sund och närande 

 spis såväl rå — anrättad som sallad med olja, salt, peppar 

 och ättika — som stufvad eller stekt. Före tillagningen af- 

 skiljes det öfra, slemiga lagret. Man har funnit denna svamp 

 af ända till 4 fots längd samt öfver 1 fots hredd, vägande 

 öfver 15 skålpund och likväl ännu ätbar. 



Taggsvamp (Hydnum. L.) 



Taggsvamparnas slägte igenkännes genast på sina syllika. 

 icke ihåliga taggar jyä undra sidan af hatten, som hos några på 

 träd vexande arter öfvergå till korallika grenar, oformligaklumpar 

 eller utbreder sig skorplikt. Yngre likna dessa taggar vårtor, 

 men utvexta likna de nålspetsar, och åyo utanpå försedda med 

 fröhylsor, samt alltid nedåtvända. Dessa svampar äro till sub- 

 stansen mycket olika; mänga äro köttiga, andra läder- eller 

 korkartade, några helt slemiga. De sakna hylle. Ingen art af 

 detta slägte är skadlig, alla köttiga äro ätliga och ibland dessa 

 många utmärkt goda, hvarföre de arter, som icke äro kork- 

 eller läderartade, slemiga eller hafva obehaglig lukt, med för- 

 del kunna användas till föda. De vexa på jorden eller på mar- 

 ken ved, qvistar och barr samt framkomma redan tidigt på 

 sommaren. De tillhöra företrädesvis Skandinaviens skogar, hvilka 

 öfverflöda på vindfällen och ris. Fries anser Sverige ensamt 

 ega flera arter deraf, än alla jordens öfriga länder tillsammans- 

 tagna. 



