Mötet den 3 november 1900. 21 



till skilnad från M. lamprosperma, hvilken särskildt finnes på 

 källrika ställen, förekomma på fuktig, sandig mark, såsom 

 åkrar o. dyl. 



Det resultat jag således kommit till kan jag sammanfatta 

 sålunda. 



I Europa uppträda tvänne Montia-former, M. minor Gmel., 

 med afgjordt sydlig utbredning, och M. lamprosperma med öfver- 

 vägande nordlig. Af bägge finnas analoga rivularis-f ovmer, 

 utmärkta genom långsträckta, i vatten flytande stammar, med 

 blommor samlade i fåblommiga, skaffade knippen i bladvecken 

 samt genom vanligen grönare färg, en sydlig, M. minor var. 

 rivularis (Gmel.) samt en nordlig, M. lamprosperma var. horeo- 

 rivularis Lindb. fil. Denna sistnämda varietet har jag sett från ett 

 par lokaler i mellersta Sverige samt från tvänne ställen på 

 Karelska näset, nämligen Pähkinämäki i Valkjärvi socken och 

 Riiska i Pyhäjärvi socken, på båda ställena växande i kalla källor 

 med starkare rinnande vatten. På det sistnämda stället upp- 

 trädde den under en habituelt mycket afvikande form, f. spathu- 

 lata, utmärkt genom »foliis brevioribus, spathulatis, internodiis 

 caulinis multo numerosioribus et brevioribus». 



Habituelt äro M. minor och il/, lamprosperma i de flesta 

 former omöjliga att särskilja; det samma gäller äfven dessa arters 

 )iviilaris-former, hvilka liksom hufvudformerna kunna åtskiljas 

 säkert endast på fröna. Vissa analogier i afseende å utbred- 

 ning och frönas byggnad visar Stellaria media (L) Cyrillo med 

 dess underart S. neglecta Weihe och 8. nemorum med dess un- 

 derarter S. glochidosperma Murb. och S. montana Pierrat. 



Riktigast vore kanske att anse M. minor och M. lam- 

 prosperma ej såsom skilda arter, utan såsom underarter af M. 

 fontana och således betecka formkretsen sålunda: 



Montia fontana L. 



subsp. M. minor (Gmel.). 



var. rivularis (Gmel.). 

 subsp. M. lamprospe7'ma (Chamisso), 



var. horeo-rivularis Lindb. fil. 



