A. W. Granit; Om fjällemmeln och dess vandringar. 115 



vid snösmältningen tåga ned från fjällen. Höboen blottas och 

 lemna dem ej mera skydd under de kalla vårnätterna, och i 

 närmaste närhet har födan under vintern tagit slut. Ej heller 

 riskera de att till fortplantningstiden kvarstanna där uppe. Ty 

 ehuru Pleske håller för att »die Lemminge nur in ihrer eigent- 

 lichen Heimath, nämlich in der Regio alpina, Baue anlegen, 

 während der Wanderung aber sich keine solchen bereiten, weil 

 sie nur kurze Zeit an den einzelnen Orten verweilen» l ) står 

 det numera utom allt tvifvel, att de ej under normala förhål- 

 landen framföda ungarna där de öfvervintra, utan lägre ned. 

 I literaturen möter man jämt uppgiften, att lemmelns egentliga 

 vistelseort är de fuktiga markerna. Så säger Wright »de uppe- 

 hålla sig isynnerhet på sänka ställen» 2 ) och Fellman »man anser 

 dem bo och bygga förnämligast i tufviga fjällmossor och myrar» 3 ). 

 Iakttagelserna äro riktiga, men de äro gjorda sommartid efter 

 det djuren öfvergifvit sitt vintertillhåll. På försommaren anträf- 

 fas de mest i och invid lägre fjällmyrar, under högsommaren 

 åter, som framhållits, i floddalarna, såväl på torra som sumpiga 

 marker 4 ). 



Att lemlarna midsommartiden eller strax efter nedvan- 

 dringen plötsligt försvinna beror just däraf, att de då reda sig 

 bon. Något senare, måhända efter de första ungarnas framfö- 

 dande, lemnar hanen boet och drager sig längre bort samt pa- 

 rar sig åter med en annan hona. När ungarna kunna försörja 

 sig själfva, sluta de sig till förbivandrande hanar. Honorna 

 följa antingen med eller para sig på samma ställe och framföda 

 då i det gamla boet andra, och då väderleken är gynnsam, ännu 

 tredje kullen. Ej långt från Nejden i Norge fann jag i en moss- 



!) Anf. st. s. 59. 



2 ) v. Wright, W- Anteckningar i Zoologi och Jagt, gjorde under 

 en resa till den högre Norden. Tidskrift för Jägare och Naturforskare, Stock- 

 holm 1832, s. 293. 



3 ) Anf. st. s. 259. 



4 Guyon, M. Selon toutes probahilités, la direction qu'il suit dans 

 ses emigrations lui est donnée par la déclivité ou pente du terrain; il de- 

 scendrait donc toujours, dans sa marche, comme l'eau de ses montagnes 

 Comptes rendus, anf. st. s. 748. 



