Societas pro Fauna et Flora Fennica 1871—1896. 121 



Det var professor Adolf Mobergs besinningsfulla upp- 

 trädande år 1850, då han öfvertog ordförandeskapet, som räd- 

 dade situationen i yttre måtto; och det var W. Nylanders 

 energi, som åter bragte vetenskapligt lif i spelet, när en dom- 

 ning redan hotade inställa sig. 



Efter hand medförde de sig hopande samlingarna allt större 

 olägenheter för Sällskapet, ty kostnaderna för rum och vård ho- 

 tade att medtaga de små tillgångarna. Omsider lyckades det dock 

 år 1858 att få till stånd den uppgörelse mellan Sällskapet och 

 Universitetet, hvarpå sedermera en lugn verksamhet kunde grunda 

 sig. Och professor Moberg drog sig då tillbaka. 



W. Nyländer öfvertog 1859 ledningen af Sällskapet med 

 den rätt, som hans öfverlägsna förtjenster och vetenskapliga 

 ståndpunkt betingade. Men han dröjde ej länge hos oss, ty 

 redan sommaren 1863 slog han ned sina bopålar vid en större 

 vetenskaplig härd, i Paris. Nu stod professor Moberg åter Säll- 

 skapet till tjenst ända till år 1866, då han önskade afgå, och 

 professor S. O. Lindberg valdes till ordförande. 



Under 1850- och 1860-talen lemnade väl, såsom vi skola 

 omtala längre fram, samarbetet på det zoologiska området åt- 

 skilligt öfrigt att önska; men på det botaniska fortgick verk- 

 samheten utan störingar, tidtals visserligen helt sakta, men 

 periodvis med så mycket större raskhet och framgång. Allt 

 klarare framträdde Sällskapets betydelsefulla uppgift, och i 

 samma mån antog dess organisation och verksamhet en form, 

 som i hufvudsak blifvit beståndande ända till våra dagar. 



Befriadt från omsorgen om samlingarnas yttre vård och 

 från dermed förenade kostnader kunde Sällskapet ostördt rikta 

 sin uppmärksamhet på landets vetenskapliga utforskande; och 

 genom ökade tillgångar sattes det jemväl i stånd att sjelft i 

 tryck offentliggöra resultaten af sina forskningar. Vid uppnådda 

 50 år kände derföre Sällskapet fast mark under sina fötter. 



