162 Societas pro Fauna et Flora Fennica 1871—1896. 



rödjats. Helt visst är vår kännedom af både fauna och flora 

 nu långt mer omfattande och grundlig än för 25 år sedan, och 

 våra förbindelser med utlandets vetenskapliga institutioner ojem- 

 förligt mycket större. 



Men ännu återstå många luckor att fylla, och med den 

 framåtskridande tiden stegras äfven anspråken i öfrigt på Säll- 

 skapets prestationer. Flere sedan gammalt kultiverade tegar 

 måste derför ånyo plöjas upp, och på andra områden, som 

 ligga orörda, måste mark brytas. Allaredan i följd häraf måste 

 en arbetsfördelning införas i allt större omfattning; ty ett stort 

 antal ämnen äro af den beskaffenhet, att de kunna utforskas i 

 enlighet med tidens fordringar allenast om de behandlas af spe- 

 cialister. Arbetets stigande intensitet och omfattning äfvensom den 

 ansenliga geografiska vidden af vårt forskningsområde förutsätta 

 med nödvändighet att antalet arbetare ständigt skall tillväxa. 



Och härvid framställer sig sjelfmant en fråga af allvarlig art: 

 skall Sällskapet äfven framdeles mäkta samla och utbilda samt för- 

 öka det förråd af krafter, som tiden ovillkorligen kommer att begära 

 af detsamma? Att utan vidare besvara frågan jakande kunde före- 

 falla vågadt; fastmer kräfver frågan betänksam öfverläggning. Det 

 har redan gifvits tider, då bland den yngre generationen varit brist 

 på fullt qvalificerade exkurrenter. Delvis är väl detta en följd 

 af den ytterst undanskjutna ställning, som naturalhistorien be- 

 klagligtvis numera intager i skolan, och af den ringa insigt i 

 ämnet de nya akademiska medborgarena derföre äga. Och 

 uppenbarligen ligger en annan orsak deri, att vid Universitetet 

 krafterna nu för tiden måste riktas jemväl åt andra naturhisto- 

 riska håll, än faunan och Horan, nemligen åt anatomi, fysiologi 

 m. m. Visserligen har Sällskapet årligen rekryterat sig med 

 omkring 8 nya medlemmar, och hela antalet uppgår till flere 

 hundra. Men de mera aktiva medlemmarna äro fåtaliga. Och 

 ledsamt nog hafva de flesta, sedan de lemnat Universitetet, ej 

 längre egnat stor uppmärksamhet åt saken. I sjelfva verket äro 

 nemligen de personer helt få, hvilka utom Universitetet hålla 

 på med hithörande arbeten. 



Dessa omständigheter innebära förvisso en kraftig maning 

 för enhvar till alll större ansträngningar och hängifvenhel för 



