Årsmötet den 13 maj 1899, 



Ordföranden, professor J. A. Palmen, afgaf följande års- 

 berättelse: 



Man hör icke så alldeles sällan uttalas satsen, att den ve- 

 tenskapliga forskningen icke har något fädernesland, utan är 

 kosmopolit. Teoretiskt taget låter satsen nog så riktig, ty forsk- 

 ningen är ju fullständigt fri för hvarje människa. Och för en 

 del vetenskapsgrenar eller en del frågor kunna i själfva verket 

 forskare hysa ^amma lefvande intresse i hvilken vrå af verlden 

 de än må hafva sitt hemvist. Sannt är det också att särskildt 

 naturalhistorikern har naturen öppen för sig öfverallt, och att 

 enskilda djärfva resande gjort fundamentala upptäckter i länder 

 fjärran från fäderneslandet. Ingen skall motsäga den veten- 

 skapliga nyttan af dylik extensiv forskning, ty den är i själfva 

 verket banbrytande. Men för en intensiv forskning gifves det 

 också plats; också den kan bli banbrytande, och det är åt 

 denna som framtiden i kanske högre grad är förbehållen. Ju 

 mera forskningsproblemen specialiseras, desto noggrannare bör 

 den sakliga utredningen göras. Och denna noggrannhet kräf- 

 ver att forskare i många ämnen, särskildt faunister och flori- 

 ster, måste koncentrera sin uppmärksamhet på allenast ett min- 

 dre område, främst hemlandet. Också naturforskaren är ju 

 barn af sin tid, fostras af sin omgifning och uti sitt fädernes- 

 land. 1 denna mening har forskningen ett fädernesland i hvarje 

 land, där den bedrifves intensivt; och just härigenom blir det 

 möjligt för den inhemska vetenskapliga forskningen att i bästa 

 mening nå kosmopolitisk betydelse. 



Det gifves vissa tider då vi tydhgare än eljes komma att 



