144 X:o 17. J. P. Norrlin, 



säljning på enahanda sätt insamla växten. Kn viss hofsamhet 

 vore fördenskull önskvärd gentemot mosippan; en vänlig på- 

 minnelse i tidningarna skulle kanhända leda till åsyftadt resul- 

 tat. — Måhända kunde äfven trädgårdsmästare förmås att odla 

 densamma till afsalu. 



För medicinska, tekniska eller hvarjehanda andra ekono- 

 miska behof har allmogen sedan länge tillgodogjort sig ett an- 

 tal växter, bland dem äfven några sällsynta trädslag (lönn, lind, 

 ask), hvilka i följd häraf decimerats eller lokalt utrotats; till 

 enahanda resultat har exploiteringen för andra syftemål (export, 

 skeppsbyggeri) kunnat leda (ek), och genom rent okynne har jäm- 

 väl skada skett. Den mesta förstörelsen har själffallet dock 

 jordens odlande och bebyggande åstadkommit. Från de bör- 

 diga lokalerna, där just de flesta af våra sällsynta högre växter 

 finna nödig trefnad, har odlingen af marken undanträngt dem 

 i storartad skala, och exempel saknas ej heller på att genom 

 byggnaders uppförande sällsynta arter gått förlorade. Sålunda 

 har kring Helsingfors den omfattande bortsprängningen eller 

 planeringen af bärg och klippor samt stadens utvidgande under 

 loppet af mindre än ett par decennier åstadkommit, att flere säll- 

 synta kryptogamer blifvit tillspillogifna. I Hollola socken växte 

 i tiden vid en landsvägsbro (den enda fyndorten) Miilgcdmm 

 sibiricum på en mindre fläck tämligen rikligt och höll här ut i 

 många decennier, troligen ännu mycket längre, ehuru stället tid- 

 tals var utsatt för kreaturens tramp och betande. Men för om- 

 kring ett par årtionden tillbaka uppfördes här åbyggnader till 

 ett litet torp, och jag har sedan dess några gånger förgäfves 

 sökt återfinna växten. — Ifrån vår literatur kunna åtskilliga 

 spridda upplysningar i ämnet hämtas, och nyligen har prof. A. 

 O. Kihlman uti en sakrik uppsats, införd i »Luonnon Ystävä», 

 meddelat värdefulla uppgifter särskildt om linden. Men helt 

 säkert äro talrika andra dylika fakta bekanta för många en- 

 skilda personer, som ej offentliggjort sina hithörande iaktta- 

 gelser. I likhet med Kihlman ville jag uttala såsom synner- 

 ligen önskvärdt, att alla dylika fakta angående enskilda arters 

 försvinnande skulle allmännare bekantgöras, och det skulle ännu 



