244 Ordförandens årsberättelse. 13. V. 1909. 



lig räckvidd. Likasom förut går det positiva arbetet ut på 

 att med all kraft tillägna sig deu genom iakttagelse i naturen 

 vunna erfarenheten; men kraftigare än förr gör sig gällande 

 lusten och behofvet att tillägna sig resultat också af mogen 

 och djupgående tankeverksamhet, reflexion. Dessa två moment 

 — iakttagelse och reflexion — äro ju den vetenskapliga forsk- 

 ningens grundstenar. 



Forskningen har härmed nått sitt blomningsstadium, for- 

 skarens härligaste tid. Under stegrade fordringar på sig själf 

 känner han sin unga kraft ständigt ökas, så ock arbetsfröjden. 

 Hela hans personlighet växer och utbildas. Väl är hans resultat 

 allt ännu fördoldt, men han vet redan hvar det skall sökas och 

 anar huru detta skall ske. Själfva sökandet efter den okända 

 sanningen erkännes ju vara forskarens största lycka. 



Men det är ingalunda lätt att uti den villsamma laby- 

 rinten finna rätt väg. Hvad ögat än så skarpt urskilt kan 

 det icke genomskåda, förstå. En ledning uti irrgångarna söker 

 forskaren då uti någon tanketråd, som han följer likasom på 

 försök. Sin „hypotes" pröfvar han samvetsgrant och kommer 

 verkeligen därmed ett stycke framåt. Men tråden brister. Hy- 

 potesen föll för ett opåräknadt faktum, en iakttagelse, som 

 han måste respektera; han vägleddes alltså blott af en tanke- 

 villa, i bästa fall en hägring. Fortsatta undersökningar leda 

 emellertid till en annan idékombination, en ny hjälphypotes; 

 och denna medför god framgång Af erfarenheten blefven 

 skeptisk, går han nu försiktigt fram, icke mera famlande, utan 

 målmedvetet forskande. Hvad förr blef skarpsynt iakttaget 

 blir nu skarpsinnigt genomtänkt. 



Omsider klarnar blicken. Kanske händer det till och med, 

 liksom med stereoskopbilden, att helt plötsligt allt står där, fullt 

 klart. Måhända öfverraskar bilden gladt genom vida större djup: 

 den är perspektiviskt öfverskådlig samt i dagrar och skuggor 

 så "klar, att den unge forskaren helt enkelt undrar öfver hvar- 

 för han ej ren längesen fått denna syn på ämnet, ej kunnat 

 se och förstå bilden. 



Hjälphypoteserna ha verkeligen bragt klarhet och reda i 

 hans arbete, som därigenom krönts med framgång. Resultaten 

 visa sig nu stå i samklang, harmoni, med en förut känd, om- 



