Harry Federley, Carl von Linné. 7 



är den ett oumbärligt medel för nåendet af deras mål, man 

 må nu sedan söka det inom morfologin, biologin, fysiologin 

 eller någon annan gren af botaniken eller zoologin. 



En huru obefogad och rent af illvillig form beskyllnin- 

 ningarna mot Linné ofta iklädas, visar t. ex. Richard 

 Hertwigs omdöme om Linné i hans äfven hos oss allmänt 

 lästa och i många afseenden förträffliga lärobok i zoologi, 

 Hertwig yttrar, efter att först hafva framhållit betydelsen af 

 den binära nomenklaturen och fördelarna af Linnés korta 

 och klara diagnoser, att den Linnéanska systematiken inne- 

 bar en stor fara, då det låg nära till hands att göra den till 

 all forsknings ändamål, och att lagrarna här genom beskrif- 

 vande af nya arter voro vida lättare vunna än på anatomins, 

 fysiologins och utvecklingshistoriens områden, hvarigenom in- 

 tresset för dessa discipliner sålunda förlamades, och han tilläg- 

 ger: „Man kan icke underlåta att rikta samma förebråelser 

 mot upphofsmannen af denna riktning, Linné själf. Genom 

 att han i sitt Systema NatursB behärskade ett vida större an- 

 tal arter än någon zoolog före honom, har han icke kunnat 

 göra våra kunskaper grundligare. Det sätt, på hvilket han in- 

 delade djurriket i hufvudgrupper, är i jämförelse med Aristo- 

 teles system snarare en tillbakagång än ett framsteg. Linné 

 delade djurriket i 6 klasser: Mammalia, Aves, Ämxihihia, Pisces,' 

 Insecta och Vermes. De fyra första motsvara Aristoteles 

 4 grupper af bloddjur. I sin indelning af de ryggradslösa 

 djuren står Linné otvifvelaktigt efter Aristoteles, som del- 

 vis till och med med framgång försökt uppställa ett större antal 

 underafdelningar". Och efter att, kanske med mera skäl, hafva 

 beskyllt Linnés efterföljare för ett schablonmässigt beskrif- 

 vande af nya arter slutar Hertwig med följande ord: „Faran 

 för att zoologin hade utvecklat sig till ett babelstorn af art- 

 beskrifningar låg mycket nära, om icke genom det anatomiskt- 

 fysiologiska betraktelsesättet en motvikt hade fåtts till stånd". 



Haltlösheten uti detta omdöme om Linné har redan af 

 Wirén påpekats, och detsamma kan icke på något sätt för- 

 ringa Linnés betydelse, men vittnar däremot icke godt om 

 sin upphofsmans förmåga att döma objektivt. På tal om det 

 s. k. Aristoteliska systemet kan förtjäna omnämnas, att det 



