Harry Federley, Carl von Linné. 11 



förmodan uttala, att äfven i den fria naturen nya arter kunna 

 tänkas uppstå genom hybridisering, ett påstående, som natur- 

 ligtvis stod i strid med den tidens religiösa åskådning och 

 svor emot hans egen definition af artbegreppet. Man skulle 

 ännu kunna anföra många andra exempel på att han själf icke 

 höll så strängt på sin egen formulering af artbegreppet, hvil- 

 ket ju för resten icke ens ännu erhållit och aldrig skall komma 

 att erhålla en fullt tillfredsställande definition. Ty liksom Linné 

 sönderdelade sin tids släkten i arter, hafva nutidens forskare 

 påvisat, att de Linnéanska arterna i mycket högre grad än 

 Linné själf förmodade äro kollektiv-arter, hvilka inom sig 

 innesluta en mängd s. k. små arter, hvilka sägas vara fullkom- 

 ligt konstanta och väl få förblifva det, tills någon lyckas be- 

 visa, att äfven de i sin tur ännu ytterligare kunna spjälkas i 

 ännu mindre arter o. s. v. 



Vi se således, att de ofta ganska skarpa angrepp, som 

 riktats mot Linné och röra hans generella verksamhet, i de 

 flesta fall äro beroende dels af obekantskap med Linnés skrif- 

 ter, dels af oförmåga att bedöma honom efter hans tids, icke 

 efter vår tids måttstock, och att de måhända kunde vara be- 

 rättigade, om de gällde endast några af hans efterföljare, men 

 lämnade Linnés egen person oantastad. Ty Linné stod 

 otvifvelaktigt i många afseenden långt före sin samtid både 

 på naturvetenskapernas och äfven på den rena medicinens 

 område, och påståendet, att han genom sina systematiska ar- 

 beten fördröjt eller förhindrat utvecklingslärans framträdande, 

 faller på sin egen orimlighet, ty liksom ett barn icke kan lära 

 sig springa, förrän det kan gå, kunde väl teorin om arternas 

 uppkomst icke uppställas, förrän man lärde känna artbegrep- 

 pet och genom de korta och klara diagnoserna blef satt i till- 

 fälle att jämföra arterna med hvarandra, — och detta möjlig- 

 gjordes först genom Linné och hans verk. 



Jag vill sluta med en liknelse af Linné sjäif, i h vilken 

 han jämför människorna med stora ljus och dankar, och såsom 

 mi)i öfvertygelse uttala, att Linné bland alla naturforskare, de 

 som varit, äro och skola varda, i all tid skall lysa som ett 

 stort och klart ljus ibland sina belackare eller de små dan- 

 karna. 



