13. V. 1908. Ordförandens årsberättelse. 151 



sin hjälpsamma hand. Så fortgick det in på 1840-talet, så 

 länge Sällskapets gruudläggare, Carl Reinhold Sahlberg, 

 ledde dess öden. Men efter honom inträdde i medlet af sist- 

 anförda decennium ett slapphetsstadium, som Sällskapet icke 

 undkom utan en kris. Samlandet hade utgjort Sällskapets 

 hufvuduppgift, i synnerhet ungdomens. Efter hand ägnade sig, 

 såsom naturligt var, de äldre delvis åt andra lifsuppgifter, och 

 de yngre intresserades för arbetet icke kraftigt nog genom 

 Sahlbergs efterföljare Joh. Magnus af Tengström. Den 

 ryktbare Al. v. Nordmann åter kunde på gamla dagar icke 

 mera sätta sig in i förhållandena. Sålunda glesnade de arbe- 

 tandes led och en afmattning förspordes, som såg ho- 

 tande ut. 



Icke under således att den unge William Nylanders 

 energiska och vetenskapligt anlagda personlighet kände sig mot 

 1840-talets midt manad att göra ett af brott i Sällskapets ty- 

 na)ide lif. Tngen kan betvifia, att han i bästa syfte ville in- 

 föra en starkare lifsströmning, ett vetenskapligt lif i form af 

 planmässiga och vidsträckta undersökningar, publikationer, 

 skriftbyte m. m.; icke heller kan någon neka, att han såsom 

 personlig arbetskraft i dessa hänseenden verkade otroligt mycket. 

 Men sättet för genomförandet af reformerna hade i en del fall 

 säkerligen kunnat vara ett annat. Närmaste följden blef också 

 den, att flere af de äldre och verksamma medlemmarna togo 

 anstöt däraf och trädde ut ur Sällskapet, innan ännu tillräck- 

 liga yngre förmågor funnos som mäktade uppbära det hela. 



Efter Nylanders bortresa till Paris blef Sällskapet i bör- 

 jan af 1850-talet tämligen redlöst. Ad. Moberg-, som uppe- 

 höll dess existens, försökte redan 1851 att medla, men utan 

 framgång, ty ännu länge rådde på bägge hållen misstroende och 

 brist på fördragsamhet. 



Omständigheternas kraf gjorde sig dock efter hand gäl- 

 lande, enär Sällskapet mötte stora svårigheter att upprätthålla 

 och vårda sina egna samlingar. Omsider inträdde försonlighet, 

 och Sällskapet fann år 1856 skäl att åter komma i kontakt med 

 högskolan. Ett förslag uppgjordes att förena Sällskapets och 

 Universitetets finska samlingar, hvilka skulle framdeles vårdas 

 af det senare. 



