152 Ordförandens årsberättelse. 13. V. 1908. 



Förslaget blef i maj 1857 af Sällskapet godkäiidt, men 

 det upptogs något kritiskt af den komité, till hvilken Consisto- 

 rium hänsköt frågan. Sedan dock sistnämnda myndighet den 

 18 november beslutit ^Ytterligare höra Sällskapet, ernåddes 

 ändtligen enighet den 17 februari 1858, då uppgörelsen l3'ck- 

 ligtvis kom till stånd. Såsom en följd däraf uppgjorde Säll- 

 skapet åt sig nya stadgar och inbjöd de medlemmar, som ut- 

 trädt, å nyo till sin krets. — Ett halfsekel har nu förgått sedan 

 detta fredsslut förverkligades. 



Nyländer öfvertog nu ledningen af såväl Sällskapet som 

 den botaniska undersökningen och forskningen. Oss alla är 

 bekant, att på detta håll sedermera rådt full harmoni i de 

 ömsesidiga förhållandena. 



Ömtåligare däremot hade slitningarna gestaltat sig på det 

 zoologiska hållet, hvadan också en återgång här ej lät sig lika 

 raskt genomföras. Af vissa djurgrupper hade inom anatomiska 

 inrättningen anordnats egna finska samlingar genom E. J. 

 Bonsdorffs ifriga verksamhet, och i afseende å dem blef 

 öfverenskommelsen af 1858 vederbörligen fullföljd. Men inom 

 själfva Zoologiska Museum var intresset för det inhemska icke 

 lika vaket. Den gamle Al. v. Nordmann bearbetade visser- 

 ligen själf finska spindlar och krustaceer, likasom dylika från 

 andra trakter, men de finska samlingarna höllos icke ordnade 

 för sig, troligen emedan de länge voro under arbete; något 

 särskildt intresse för det inhemska öfver hufvud hade han. 

 som vistats utrikes sin längsta tid, icke heller uppodlat hos sig. 

 Fackmannen åter på det entomologiska hållet. Fr. W. Mäk- 

 lin, ansåg inhemska samlingar icke vara behöfliga eller på sin 

 höjd böra innehålla helt få exemplar af hvarje art; han var 

 likaledes fullständigt främmande för den slags detalj forskning 

 angående lokala förhållanden, som numera blifvit hos oss i så 

 hög grad utvecklad, ja på själfva utvecklingsidén såg han ogil- 

 lande; på dylik ståndpunkt ställde han sig äfvenledes gentemot 

 frågan om finska naturalhistoriska områdets utsträckning bortom 

 den politiska gränsen, — en fråga som snart nog blef helt 

 brännande. 



Under sådana förhållanden togs öfverenskommelsen af 

 1858 på det zoologiska hållet alldeles lätt: till dess utveckling 



