13. V. 1908. Ordförandens årsberättelse. 153 



gjordes helt enkelt ingenting alls. Att det i början gestaltade 

 sig så, förvånar nog icke; men att den fullständiga passivite- 

 ten skulle räcka i åratal och blifva kronisk, är något märkli- 

 gare. I hela tio år stodo de finska insektsamlingarna, hvilka 

 Nylanders initiativ frambragt, äfvensom de få molluskerna 

 orörda på samma plats i dåvarande botaniska museet, och det 

 är icke veterligt att ens någon afsikt förefanns att göra något 

 till saken eller att material skulle samlats af andra grupper 

 än af spindlar och något krustaceer. 



Att öfverenskommelsen sålunda stannade blott på pappret 

 var visserligen ledsamt, men det hade varit ännu ledsammare, 

 om den hade realiserats i den form, att det allra mesta af in- 

 sekterna skulle användts såsom bytesmaterial för museets räk- 

 ning, en eventualitet som — af handlingarna att döma — 

 ingalunda var utesluten. 



Passiviteten i denna angelägenhet sträckte sig så långt, 

 att icke ens själfva sakförhållandet det ringaste togs till tals 

 när jag, som i frågéiu var alldeles obevandrad, i slutet af år 

 1867 inträdde i museets tjänst. Jag erinrar mig lifligt, att jag 

 icke kunde förstå huru det kom sig, att en del zoologiska 

 samlingar förvarades i botaniska museet, icke i det zoologiska. 

 I början af 1868, alltså för 40 år sedan, blefvo de emellertid helt 

 enkelt flyttade öfver för att vårdas och fortsättningsvis ordnas 

 så, som de samlingar, vid hvilkas skötsel jag biträdt min mor- 

 bror, E. J. Bons do rf f. 



Sedan början emellertid var gjord, om ock i anspråkslös 

 form, fortgick arbetet i den mån arbetarenas antal ökades. 

 Numera kunde både Universitetet och Sällskapet, hvart för sig 

 eller gemensamt, utsända också zoologiska exkurrenter, och 

 John Sahlbergs verksamhet såsom sådan begynte, äfvensom 

 andras. Då ökades samlingarna betydligt. Men nu tillstötte 

 helt andra svårigheter. 



Sällskapets nj^ssnämnda exkurrent hemförde naturalier 

 också från trakter utom landets politiska gräns, och äfven 

 dessa ansågo vi böra inrymmas i Finska samlingarna. Såsom 

 jag nyss nämnde, stred dock detta emot hvad museets före- 

 ståndare ansåg vara befogadt. Meniugsolikheten tillskärptes 

 och antog inom kort sådan form, ett endast en anmälan till 



