240 Protokoll. 



svinna alldeles. Redan af gammalt är också kändl, att gra- 

 nens nordgräns skär Muonioelf vid Palojoensuu. Af tallen, 

 som på moJDildningar nära Palojoensuu och ända till Vähä- 

 niva observerats i större bestånd, anträffas härefter endast 

 enstaka träd närmast elfstränderna, medan de från elfven 

 skönjbara ,,vaarorna" rikligen äro täckta af tallar. 



Med Karesuanto, där vi funno ett gästvänligt emotta- 

 gande af kronolänsman Forsström, lemnade vi den sista fö- 

 reningspunkten med den civiliserade världen bakom oss, 

 skildes från vår engelsman och anlände den o Juli till Lätä- 

 senos mynning. 



Lätäseno, som under starka bukter och krökningar öf- 

 verhufvud bibehåller en nordlig riktning, är under en sträcka 

 af c. 15 km från dess mynning alldeles fri från forsar och 

 rinner med sitt källklara vatten lugnt mellan de särdeles 

 vackra stränderna. Den vanhga vackra björkskogen på dess 

 stränder omvexlar med smärre ängslappar, och rönn, hägg 

 samt Ribes rubrum ingår ej sällan i buskvegetationen på 

 strandbranterna. Tallen, som endast på par ställen mellan 

 mynningen och Vähäkurkio går ned nära till elfven, uppträ- 

 der på åsbildningar högre upp från stränderna tämhgen all- 

 mänt i synnerhet på östra sidan, där långs Kuonnavaara 

 vackra tallbestånd täcka åsryggen och dess sidor samt följa 

 denna höjdsträckning ända till Pahtavaara nedan Vähäkur- 

 kio, därifrån åsen långs elfven fortsättningsvis bär tallar ända 

 till nordgränsen 1,5 ä 2 km söder om Isokurkiofall. 



Stränderna, som redan något söderom Vähäkurkio bör- 

 jat blifva steniga, erhålla en alldeles egendomlig prägel så- 

 väl vid Vähäkurkio som de 5 km därifrån högre upp be- 

 lägna Isokurkio forsarna. Från den skummande elfven, hvars 

 strömfåra af khpphällar blifvit hopträngd till några meters 

 bred, höja sig 15 — 20 meter höga, förklyftade bergväggar, 

 hvilka upptill ännu vid Vähäkurkio bära tallar af 4 — 6 t. 

 o. m. 12 m höjd. Färden med båt, som ännu med stora svå- 

 righeter kunde försiggå uppför Vähäkurkio så till vida, att 

 båtarna såsom tomma forslas uppför forsen, måste nedan 

 Isokurkio afbrytas, och såväl båtar som last dragas och bä- 

 ras öfver land den 1,5 km långa vägen till Isokurkionniska. 



