242 Protokoll. 



den utestängde den vilda fjällnatur, som genom de snöhöljda 

 Kouhteskaise, Urtasoaivi och Haltia fjällen öfvergår i det 

 norska fjällandskapet och som från t. ex. Puotsoivis topp 

 på vestra stranden af Poro(Puots)jauri ter sig för åskådaren 

 i hela dess lockande vildhet. 



Jag vill ej uppehålla mig vid vår vandring öfver fjällen 

 till norska kusten, ej ens söka skildra den öfverväldigande 

 natur, som här mötte oss. Jag vill endast nämna, att vädret, 

 som synnerligen gynnat vår ditfärd, ej var oss huldt på åter- 

 resan. Ett häftigt långvarigt regn fördröjde så vår vandring, 

 att vi först efter nära fyratio timmars vaka kommo till vårt 

 tält vid Jokasjauri. Under vår två veckors vistelse vid denna 

 lägerplats gjorde vi utflykter utom till de närmast liggande 

 fjällen också till Haltitsjohko, Kuonjasvaara och JoUanoivi 

 och först den 21 Aug. lemnade vi vår granne, den stillsamme 

 gamle Piera, för att anträda återresan. Det var med ömse- 

 sidiga önskningar om välgång vi skildes, och ännu står lif- 

 ligt för mitt minne gubbens undergifvenhet under ödet, när 

 han talade om, att han aldrig mer skulle få slå upp sina bo- 

 pålar vid Porojärvi. Som bekant träffas just de lappar, som 

 om somrarna uppehålla sig i denna del af Enontekis-Lapp- 

 mark, svårast af förordningen om den s. k. gränsspärrningen, 

 som trädde i gällande kraft just hösten 1889. Den, som i 

 dessa vilda och ogästvänliga fjälltrakter mången gång först 

 erhållit en nödvändig handräckning just af dessa nu fördrifna 

 lappar, får härefter vara beredd uppå att hjälpa sig denna 

 förutan. 



Utan att ingå på en närmare redogörelse af områdets 

 växtförhållanden vill jag med några ord beröra fördelningen 

 af de särskilda regionerna inom detsamma samt omnämna 

 det viktigaste af naturförhållandena för öfrigt. Såsom förut 

 nämnts, skär barrskogsgränsen området mellan Vähä- och 

 Isokurkio forsarna och det i sned riktning från SV — NO, så att 

 på den östra stranden af elfven den sista tallen, den största 

 af dem alla, 13,5 m hög och 196 cm i omkrets en meter 

 ofvan marken, anträffades 1,5 km söder om Isokurkio. Grän- 

 sen, som från Kelottijärvis södra ända i nämnda riktning 

 sträcker sig till Isokurkio, böjer sig härifrån med ens mot 



