46 D. Bergendal. 



ren. Det büfver starkare sä väl uppät emot peuisvecket psg soni nedät eniot den 

 fria ändan. Det stracker sig füllt tydligt ända ned i sjelfva spetsen. 



Epitelet är lätt att se ä den i penishälau belägne peuis. Det bestär af ett 

 plasmaskikt, sora är hyaliut, ytterst fiiikornigt, och hvars yttersta skikt här och der 

 bryter Ijuset skarpare, sä att det nästan eriurar om en kutikularsöra. Ot'tast gör 

 sig eil stör olikhet gällande i dess tjocklek närmare penisvecket och mot den fria 

 ändan. Det är upptill betydligt mägtigare, och der äro ocksä flertalet cellkärnor 

 belägna. Emellertid ser man ocksä en och annan kärna i nedre ändans epitelskikt. 

 A det i Fig. 21 afbildade preparatet sträckte sig det tjockare epitellagret nästan 

 ända ned tili midten af organets fria del. üftare synes det vara inskränkt tili 

 en mindre sträcka upptill ä den fria delens bas. I följd deraf äro ocksä kärnorna 

 ä denna bild Hera, an man mängen gäng kan se ä ett och samma snitt. A ett, 

 tili en annan serie horande likadant snitt, gäende ungefärligen genom penis' me- 

 diana längdaxel, och a hvilket den tunna kutikulahknande plasmasönnnon när 

 nästan alldeles u))p tili gränsen mot penisslidan, ser jag ä hvardera sidan endast 3 

 kärnor i densanuna. Kärnorna, som äro ganska kompakta, l)ilda tydligt frainskju- 

 tande bucklor ä sömmeu. I «ietta fall erinrar denna bildning om det an tjockare, 

 an ytterst tunna plasmalagret med kärnor i vasa deferentia. Det skiljer sig emel- 

 lertid bestämdt derifrän genom sin kornfattigdom och sin jemna begränsniiigsyta 

 samt genom dtn egendomliga Ijusbrytningen. A den utsträckta penis kan yttre 

 epitelet tydligt ses ä det i penisslidan inneslutna stycket; ä den utskjutande delen 

 är det deremot sä tunnt, att man endast skonjer en Hn linie. som här ocli der är 

 nägot upplKijd, lielt säkert ä stallen, der de härdt pressade kärnorna ligga. 



Jemförelse med penis' byggnad hos Gnadaarterna. .Temföra vi byggnaden af 

 peuis hos ^««//«arterna med det ofvan anförda. sä Hnna vi ätskilliga afvikelser. 

 Oiikheten i vasa deferentias förliälhinde bar redan förut framhällits. Dernäst forde 

 den anmärkningsvärdaste oiikheten vara peniskürtlarnes starka utveckling hos G. 

 segmevtafa. Deras sekret fyller tili sädan myckenhet mellanväfnaden, att dennas 

 struktur blott med stör svärighet kan utredas. Lang säger, att utföringsgängarue 

 komma frän (besonderen Drüsen, die im Umkreise der Penisscheide liegen und 

 sich von den Eiweissdrüseu nur dadurch unterscheiden, dass sie sich weniger stark 

 färben . A med pikrokarmin väl färgade [)reparat finner jag dessutom i allmänhet 

 dessa bäda slag af körtelceller hafva antagit olika färg, i det peniskörtlarne äro 

 rödletta med dragning ät brunt, under det de s. k. Eiweissdrüseu äro skarpt gul- 

 färgade. Läget skiljer dem likaledes, ty de förra äro mera dorsalt lagrade i den 

 basala penisansvällningen och onikring sjelfva gränsvecket emellan penis och peuis- 

 slida. Längre ned omkring denna fiuner jag dem icke. Peniskörtlarnes celler äro 

 i allmänhet mindre. Att en stör del sädana körtelceller äro belägna i den basala 

 ansvällningen, har jag redan angifvit. Om de ocksä ligga i nedre delar af peuis 

 sjelf är mycket svärt att afgüra. da de mägtiga utföringsgängarne, som genomsätta 

 mellanväfnaden och omgifva i denna befintliga kärnor och celler, lätteligen kunna 

 foranlcda misstag. Emellertid har jag sett ätskilliga bilder, som jag ej kunnat tolka 



