74 D. Bergendal. 



coelum ladeum., och slutligen liar Chichkofp uppgifvit ciliernas ställning vara lik- 

 nande i ovidukterna af PI. alpina Dana, hos hvilkeu art enligt hans skildriug endast 

 bakre delen af Ovidukten har ett cilieförande epitel. Moseley bar nu uttalat den 

 äsigt, att de länga hären eller cilierna «in many parts of the oviduct» möjligen ej 

 hafva nägon vil)rerande rörelse «but inore probable act raerely so as to prevent 

 the ova, whicb are driveu forwards by muscular pressure, from makiug a retrograd 

 motion». Detta antagande mä nu vara riktigt eller icke, sä raycket kau väl antagas 

 säsom gifvet, att funnes hos Uteriporus starkare bakät rigtade cilier, sä skulle det 

 knappast vara möjligt l'ör s[)erniatozoerna att i sädan mängd tränga upp tili ovariet. 

 Ehuru sälunda cilier förekonima i ovidukterna hos Gunda ülv(P, stanuar jag vid 

 den uppfattniug, att de icke förefiinnas annat an möjligen enstaka och pä spriada 

 stallen hos Uteriporus. Huruvida ovidukterna lios BdeJloura och Syncoelidium äro 

 försedda med cilier ulier icke, derom tinnas hos v. Geaff och Wheelbk iaga 

 uppgifter. 



Oviduktens yttre begränsning är merendels skarp d. v. s. detta gäller de delar 

 af densamma, der den icke stär i förbindelse med gulstockarne. Öfverhufvud synes 

 ett utomordentligt intimt förhällande räda emellan gulstockcejler och oviduktceller. 

 Det ser mängenstädes ut, som künde oviduktcellerna rent af öfvergä tili gulkörtel- 

 celler. Emellan oviduktens epitel och det omgifvande mesenkymet är en skarp 

 gränsmembran utvecklad, men komma gulceller intill Ovidukten, sä är mängen gäng 

 gräusmenibranen svär att pävisa. sä vida icke pä .samraa gäng nägon tjockare eller 

 tunnare mesenkymlamell tränger in emellan dem. Jag äterkomraer härtill vid redo- 

 görelsen för gulkörtlarne. 



Nägon egen musknlatur kan icke tillerkännas Ovidukten. Väl ser man här 

 och der rau,skelfibrer öfverskurna tillsammans med dess gränsmembran, men under- 

 söker man snitt, der man kan se oviduktväggen utifrän. finner man vanligeu dessa 

 muskelfibrcr fortsätta förbi Ovidukten. Ovidukternas förhällande tili gulstockarne 

 skall framställas vid redogörelsen för dessa. 



Den opariga Ovidukten och skalkörtlarne. Sedan de tvärgäende delarne af 

 ovidukterna förenats i kroppens midtlinie, ändrar det derigenom uppstäende opariga 

 stycket rigtning och gär framät tili könsantrum under ett svagt sluttande lopp. 

 Ofta synes ett kort bakre stycke stiga litet uppät. hvarpä heia den följande delen 

 sluttar sakta framät och nedät. AUra sista främsta stycket böjer nägot skarpare 

 ned tili antrum, under sphinctern emellan detta och penisbälan. Ar penis utsträckt, 

 sä blir könsantrum hoptr^'ckt, och da kan opariga Ovidukten mynna direkt utät. 

 Fig. 20 Tafl. III. Största delen af den opariga Ovidukten är framför allt utmärkt 

 genom den otaliga mängd stärkt färgade utföriugsgangar für körtelceller, som genom- 

 sätta dess vägg och väsentligen försvära studiet af dess byggnad. Med Wendt 

 nämner jag dem skalkörtlar. Jag har redan förut (90 s. 325 och 92 s. 314) 

 nägot berört dessa körtlar och pävisat. att man hittills ingalunda förbisett dem, 

 säsom Wendt antagit. Fastmera finna vi dem mera eller mindre utförligt behand- 



